МИНУЛЕ
Я більше так не можу.
Ні фіга собі.
У малого голос точно, як у тебе.
Ага, я в курсі.
То він – неврівноважений геній-художник, повний люті й страху. Знає нідерландську
і робить ідеальні пародії на Ілая.
Що ще? Він ще не відрізав собі вухо?
То що, по-твоєму, з ним таке?
Хрін його знає.
Не знаю. Може, я дарма шукаю тут особливий сенс.
Просто здається, ніби я щось упускаю.
Може, він хоче щось сказати. Він ніби знає мене,
ніби знає щось про мене.
Точно.
Він передає звістку від Лінн.
- Я не це мав на увазі. - Чому?
Умерла твоя дружина. Цілком логічно, що ти чекаєш
- від неї якоїсь звістки. - Вона тут ні при чому.
Це дуже хвора дитина,
і я шукаю наукове пояснення,
що з ним коїться, Джексоне.
Щось, що має хоч якусь основу з фактів.
Але ж не все має основу з фактів.
Лише реальні речі.
Знаєш, Лінн часто казала, що ці твої шори – і найбільша твоя перевага,
і найголовніша вада.
Коли це?
Що «коли»?
Коли вона так про мене казала?
Постійно, друже.
Постійно.
Що?
- Послухай... - Ні... Це не через тебе.
Просто я за нею скучив.
Знаю.
Ларрі.
Що там, хлопчику?
Давай гарненько закутаємо вас із ведмедиком.
Тобі погано?
О боже.
Ти тремтиш.
Тихо. Усе буде добре, чуєш?
Спи, а вранці знов побачимося.
Чому мене обстежували?
Щоб запевнитися, що ти здоровий. І ти здоровий.
Просто треба дещо зрозуміти, і ми точно це зрозуміємо.
Хочеш, заспіваю тобі колискову, поки я ще не пішла?
Ану, горнися до мене.
Отак.
Ти – мій промінчик сонця
Мій єдиний промінчик сонця
З тобою я щаслива Коли небо сіре
Ти ніколи не збагнеш, мій милий Як сильно я тебе люблю
Будь ласка, не відбирай у мене сонечко
ЕМОЦІЙНИЙ СТАН: НОА МАЄ ОЗНАКИ
ТРИВОЖНОСТІ, СТРАХУ ТА ЕМОЦІЙНОЇ ДИСРЕГУЛЯЦІЇ.
НОА
СЕЛЕКТИВНИЙ МУТИЗМ ЖОРСТОКІСТЬ – ФОБІЇ – ЖАХ
ПТСР?
ЕРУДИТ – ТВОРЧІ ЗДІБНОСТІ
ПОПЕРЕДНІЙ ДІАГНОЗ: ДРІ. ДИСОЦІАТИВНИЙ РОЗЛАД ІДЕНТИЧНОСТІ
Я ніби переживаю надзвичайно виражений випадок перенесення та контрперенесення.
І воно просочується в мої сни.
- Тобто ви погано спите. - Це не головне.
Бо головне те, що випадок Ноа винятковий.
Унікальна загадка, яку треба розгадати.
Але ж ви наче вийшли на пенсію.
Під час нашої минулої зустрічі ви говорили про пенсію.
О, я йду на пенсію.
Саме передаю пацієнтів.
Хочу ще попрацювати з оцим останнім, і тоді – все.
Як грабіжник банків.
- Зірвати останній куш. - Ага.
Фінальна спроба.
Коли між лікарем і пацієнтом стається таке відчутне перенесення,
хіба пацієнта зазвичай не направляють до іншого лікаря?
Ну, так. Зазвичай направляють.
Але це унікальний випадок.
Думаю, з мого боку буде навіть недбало не продовжити з ним працювати.
Ясно.
Або вам може здаватися, що це дуже незвичний випадок,
бо ваш мозок змальовує його як набагато унікальніший, ніж насправді,
щоб мати змогу лишатись у цьому стані заперечення.
Заперечення чого?
Жартую.
Ілай, я дуже хочу допомогти.
Але щоб я змогла це зробити,
рано чи пізно вам доведеться почати говорити зі мною про Лінн.
Знаю.
Я знаю, просто...
Мені треба більше часу.
Он як. Часу на що?
На те, щоб з'ясувати, як пояснити...
Що пояснити?
Про що ви?
Бери.
Дуже добре.
Слухай, пропоную сьогодні гру.
Це не сердита гра, тому блоків не буде. Чесно.
Насправді тобі навіть нічого не доведеться робити.
Просто стеж очима за моїм пальцем, туди-сюди.
Не рухай головою, лише очима.
Туди, сюди.
Це легко.
Прекрасно. Продовжуй.
Туди, сюди.
А тепер згадай свій найперший спогад.
Що найперше ти пам'ятаєш? Згадай, як ти був зовсім маленький...
і спробуй згадати почуття, дуже сильне почуття.
Може, то була злість, може, страх.
Думаєш про це?
Добре.
Ну от.
Тепер постарайся та подумки уяви його.
І себе там уяви.
Думай про те, що бачиш, що чуєш, що відчуваєш.
Ноа.
Тепер малюй, Ноа.
Малюй, що бачиш. Покажи мені.
Молодець, Ноа.
Малюй, малюй, Ноа.
Я його поранив.
Але з ним усе добре.
Ти пам'ятаєш, чому ти це зробив?
- Зі мною щось не те. - Що саме?
Ноа.
Холодно.
Тихенько. Усе добре.
Отак.
Усе добре.
Ну все.
Значить, маємо перенесення,
роздільну мімікрію та селективний мутизм.
Ще спостерігаються агресивні епізоди, пов'язані з ситуативною амнезією.
І непояснене володіння другою мовою.
Ого. Отже.
Я подивилася ваших пацієнтів за шість років: направлення, консультації.
Висновок з того, що я з'ясувала, –
ви не перетиналися з цим хлопчиком по роботі.
Не знаю. А на якомусь заході?
Точно. На коктейльній вечірці для літніх людей і дошкільнят.
Мало бути цікаво.
Усі їли дитячі пюрешки?
Ага.
Хай усе-таки хтось огляне руку.
Я лікар, я сам її оглянув.
Аякже, оглянули.
Добре, треба набирати текст.
Ану заждіть.
Подивіться.
Спробуйте з'ясувати, де це.
Пошукаю.
А що це за «Б. В.»?
Хтозна.
Це для пацієнта?
Якщо чесно, не знаю.
Привіт.
Ти таки доїхав.
Ага. Вибач, що пізно. Робота.
- Привіт. - Привіт.
Ти з бабусею?
Ні, доню.
Бабуся вмерла.
Пам'ятаєш?
Тому вона не може з ним приїхати.
Але вона на небесах і скрізь поруч з нами.
Софі, дивись, що я тобі привіз.
Четвертаки.
Дякую.
Вертайся до нас.
«Бабуся на небесах і скрізь поруч з нами».
А чому бабуся не перетворилася на чарівного єдинорога?
А що саме я маю казати, тату?
Вчинити, як ти, коли вмерла моя бабуся,
і сказати, що смерть – це ніби в тебе розрядилися батарейки,
і їх неможливо замінити?
Я такого не говорив.
А на свій захист скажу, що то було повчально.
Усе моє дитинство було повчальне.
Та невже? Згадаємо аж таку давнину?
А то я на цю вечерю запланував лише годину.
Жарти про планування.
Сміх та й годі.
Ти й досі на мене сердишся.
Чого б це я на тебе сердилася?
Слухай, я ж казав: розрядився телефон,
а я не помітив, і...
Я це все кажу, щоб попросити вибачення.
Ну от. Невже було так важко?
Твоє вибачення прийнято.
- І твій пиріг. - Яблучний.
Дивись мені.
Сью-Енн каже, що ти готовий продавати будинок.
Ні. Я сказав їй, щоб подзвонила тобі.
Чудово. Я вже почала підшукувати для тебе можливі варіанти житла.
Не забігаймо так далеко.
Тепер ринок нерухомості непередбачуваний, тому на це може піти багато часу.
А зараз мені треба сходити в одне цікаве місце.
Ось і я – ніби чарівний єдиноріг.
Та перестань уже.
Тату.
Що перестати? З ким ти говориш?
Я не стежила за тобою.
Просто почула, що ти говориш сам з собою.
Я говорив не з собою.
А з ким же тоді?
Бачиш? Я про це й кажу.
Ти ніби консервуєш у собі всі почуття.
Слухай, ми всі переживаємо це по-своєму.
Точно? Бо таке враження, що ти нічого й не переживаєш.
Знаєш, чого не треба?
Мені не треба, щоб ти вивчала кожен мій рух.
Бо тоді я почуваюся, мов підстаркуватий псих, який геть злетів з котушок.
А знаєш, чого мені?
Не треба, щоб ти вдавав, ніби цього не сталося.
Це сталося. Її нема, вона вже не вернеться.
Мамо.
О, Софі.
- А це для кого? - Для бабусі.
Софі захотіла запалити для бабусі свічку.
Можна?
Авжеж, можна. Чому ж не можна?
Дякую, сонечко.
Усе нормально, тату.
Я знаю, що ти вважаєш себе винним,
але ти нічого не міг вдіяти.
Не картай себе.
Прошу тебе.
На.
Це все моя робота.
Ага.
Не треба. Я підніму.
Він коле погану штуку в нього на шиї.
Він не ко...
Бачиш?
О боже.
Тату.
- Я мушу їхати. - Що таке?
Мушу їхати.
- З ним усе нормально. - Що?
Що сталося?
Кажуть, він ледь не втопився.
Що?
- А ви де були? - У нас була перезміна.
І він знайшов десь воду? Яку?
На столику була склянка.
Що ви верзете?
Склянки недостатньо, щоб утопитися.
Не знаю, що й казати. У нього були повні легені води.
Це дитяче психіатричне відділення. Діти не повинні тут топитись у ліжку.
Ну все, ходімо зі мною.
- Заспокойся. - Цього не мало статися.
Знаю, але сталося.
Його переводять на стаціонар у відділення інтенсивної терапії.
Секундочку. Я ще з ним працюю.
Ілай, це розглядають як спробу суїциду.
Ти знаєш, що це означає.
Його треба перевести в краще захищену палату.
- Завтра його переведуть. - Ні. Я його заберу.
Ти знаєш, що не можна.
Ґейл, йому тут небезпечно.
Я не допущу, щоб з ним щось сталося.
Я не дам йому вмерти.
Ілай, я співчуваю, що так сталося з твоєю дружиною.
Не можу й уявити, що ти пережив.
Я думала, робота тебе розрадить.
Думала, ти готовий, але помилилася.
- Ґейл, прошу, дай... - Ілай, ти сам на себе не схожий.
Я хочу побачитися з пацієнтом.
Д-ре Вебстер, приймальне відділення.
Д-ре Вебстер, у приймальне відділення.
Ноа.
Ноа, я знаю, що ти не хотів зашкодити тому хлопчику.
Ти хотів його захистити, так?
Від тієї штуки в нього на шиї.
Що то таке?
Я знаю, що тобі страшно,
і думаю, що з тобою могло статися щось страшне.
Тебе хтось скривдив?
Можеш мені сказати.
Ви не розсердитеся?
Ні, клянуся.
Хто тебе скривдив?
Ви.
Мене звинуватили в тому, що я сам на себе не схожий.
Думаєте, це правда? Ви – це не ви?
Можливо.
Я завжди вважав себе людиною, що знає всі відповіді.
Але тепер...
Тепер мені здається, що я вже нічого не знаю.
Ви можете визначити, в яку мить це відчуття змінилося?
Ну звісно.
У день, коли загинула дружина.
Ясно.
Поговорімо про це.
То був звичайний день.
Вона довго хворіла.
Рак.
Але вона боролася.
І ми домовились боротися разом.
Вона була в доброму настрої, тому...
я вирішив провітритися.
Чекай.
Ти йдеш?
Я скоро вернусь. Принесу тобі китайської їжі.
Яєчного супу.
Його вона могла їсти завжди.
Я поїхав у басейн.
Потім – у «Містер Чан».
А потім – додому.
Я ненадовго поїхав. На годину, може, на півтори.
Я вдома.
Лінн.
Вона не відгукнулася.
Спершу я подумав, що то не вона.
Тобто я знав, що то вона,
але здавалося, що то хтось інший.
Ось що сталося.
Я поїхав з дому, вернувся, а вона мертва.
Що?
Хочете розповісти ще щось?
Ні.
Оце й усе.
Точно?
Я мушу їхати.
- Ні, Ілай, заждіть. Це важливо. - Ні. Я мушу їхати.
- Чекайте. - Ви не розумієте.
Я нічого не міг. Вона себе вбила.
Брешеш.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька