Jag vet att du är rädd. Och att du inte vet vad som pågår.
Men jag tror vi har minnen inom oss som slumrade.
Nu vaknar de.
Eli? Hör du mig?
Det är Jane Wilkinson. Du måste svara.
För helvete, Eli. Svara i radion nu!
Jag är här. Hör på...
Vad du än tänker säga, skippa det. Vänd om.
- Jag kan inte göra det. - Jo, det kan du.
- Jag förstår att du är upprörd. - Såklart jag är!
- Du förstår inte vad som pågår. - Förklara det då.
Förklara hur en kidnappning ska kunna hjälpa nån.
Jag tror att Noah drabbades av trauma för länge sen,
ett trauma han inte förstår.
Du vet vad som händer med olösta trauman.
Vi bär det med oss i vårt blod, i våra ben.
Kanske till och med våra själar.
Nu lyssnar du på mig. Om du vänder om här och nu...
Nej, jag kan inte.
Radikal exponeringsterapi är det enda kvarvarande alternativet.
Det är farligt.
Det är hans enda chans. Jag lägger på nu.
Våga fan inte lägga på. Jag...
Noah...
Känner du igen stället?
Nåt hemskt hände här.
När...
När vadå?
När jag...
...var en liten flicka.
Vänta.
Ta min hand.
Håll dig nära.
Hallå?
Noah. Jag...
Noah?
Lägg ner den.
Nej, nej, nej...
Lugn. Det är bara jag.
- Det är bara Eli. - Nej, nej, nej...
- Gör det inte. - Vadå?
Noah!
Noah?
Vad satan?
Vad gjorde du? Vad har du gjort?
- Noah? - Vad har du gjort?
Vad har du gjort?
Skit också.
Det där är jag.
Noah.
Det där är du.
Jag har varit här.
Jag minns det här.
Kom. Vi måste hitta vår vän.
Noah, vänta! Kom tillbaka!
Nåt hemskt hände Noah för länge sen på en bondgård.
Kom. Vi måste hitta vår vän.
Vi måste hitta vår vän.
Lynn?
Jag hittade dig.
Du hittar mig alltid.
Jag har väntat på dig.
Titta vad jag hittade.
Vad är det?
Nej.
Hoppa!
Jag minns.
Jag knuffade dig, och du drunknade.
Noah! Noah?
Ånej.
Noah?
Noah, det är okej.
Jag vet vad du är rädd för. Jag vet vad som hände.
Det var en olycka. En fruktansvärd olycka.
Vi var bara barn.
Jag menade dig inget illa.
Noah?
Hör du mig?
Vad ska jag göra?
Vad måste jag göra?
Hoppa!
Det var en gång
en liten pojke som var rädd för vattnet.
Eli.
Eli, vakna.
Vi måste prata.
- Kastade du upp igen? - Nej, inte om det.
Jag... jag orkar inte längre.
Jag vet att det har varit hemskt, men det finns nya tester, studier,
- ny medicin var dag. - Nej, lyssna. Jag är färdig.
Jag ger inte upp.
Det är inte ditt beslut att fatta.
Eli. Varje gång jag försöker prata om det...
- Finns inget att prata om. - Vi måste acceptera det.
- Vi måste tänka positivt. Vad är det med... - Sluta bara.
Jag kan inte fortsätta försöka ha det här samtalet om och om igen.
Jag vill inte ha det alls.
Det handlar inte om vad du vill.
Eli, vänta.
Vänta. Tänker du gå?
Ja. Jag är snart tillbaka. Jag ska hämta din soppa.
Äggsoppa?
Jag är hemma.
Lynn?
Det är okej. Jag ringer efter ambulans.
- Vi ska hjälpa dig. - Nej. Jag vill inte det.
Nej.
Jag kan inte ta farväl av dig.
- Nej. - Snälla, lämna mig inte.
Stanna.
Hjälp mig.
Här. Hjälp mig.
Hjälp mig.
- Hjälp mig. - Jag älskar dig.
Eli. Vakna.
Kom igen, andas.
Kom igen. Andas.
Andas.
Andas!
Andas.
Det är bra.
Vad hände?
Minns du inte?
Du är lite kall. Det är bara normalt.
Det är från vattnet. Vi tog en simtur.
Usch.
Är jag i trubbel?
- Har jag gjort nåt fel? - Absolut inte.
Du har inte gjort nåt.
Lyssna på mig nu. Du har varit så modig.
Har jag?
O ja.
Jag är stolt över dig.
Glöm aldrig det.
Noah!
Noah! Gubben!
Mår du bra?
Kan du prata?
Har du ont nånstans?
Kan vi åka hem nu?
Ja. Vi kan åka hem.
Kom.
Ja, jag vet. Jag ser också fram emot det.
Vad gäller fall 423, en studie av akut överföring-motöverföring,
där patient A, en åttaårig pojke, och patient B, den behandlande läkaren,
delade en vanföreställning,
anmärkningsvärd för dess erfarenheter från tidigare liv
såväl som dess psykotiska aspekter.
Se underrubrik "maskhallucinationer".
Vid sexmånadersuppföljningen...
...interagerar patient A åldersadekvat med både jämnåriga och miljön...
...och verkar opåverkad av det domstolsförordnade avståndet
mellan sig själv och patient B.
Efter fem månader på ett psykiatriskt behandlingshem
släpptes patient B på eget ansvar.
Under avgångsintervjun
erkände han de psykologiska faktorer som spelade in i A:s tillfrisknande,
såväl som hans egna vanföreställningar,
som delvis kan tillskrivas sorginducerade projektioner
orsakade av hans frus självmord.
Men privat insisterar han på att om det som skedde var vetenskapligt,
så är det en vetenskap vi ännu inte förstår.
Och om vi skulle erkänna möjligheten till ett liv efter detta, alltså ett "efter"...
...så måste vi även vara öppna för möjligheten till ett "före".
Vidare hävdar han, återigen helt inofficiellt...
...att när asken med universums mysterier väl har öppnats...
...får man aldrig fast den igen.
Morfar!
Från mormor.
Tacka henne från mig.
Han säger tack.
Vad säger hon?
Hon säger: "Lyssna."
Undertexter: Borgir Ahlström