Her i mystikkens telt Der fortiden blir levende!
Finner vi en historiehelt Som tåler alt som er krevende!
Hun redder fremtiden Ved å beskytte fortiden
Hun er en helt, og hun vinner striden!
Ridley Jones!
Vågal og dristig og modig
Ridley Jones!
Vokter museet med stolthet
Ridley Jones!
Hennes eventyrsans er smittsom
Med dinoer, dodoer Og astronautsjimpanser ved sin side
Ridley Jones! Hun går alltid i sin fedora
Ridley Jones! Ingen utfordring kan stoppe henne
Frykten er aldri noen hindring Eventyret gir henne lindring
Hun svinger seg inn Og redder dagen
Ridley Jones!
Jones til fremtiden.
Løp, små hester.
Det var en ide så god som kritt å krympe oss
og gjemme Museets hjerte i miniatyren av det gamle vesten.
Ridley har et hode lysere enn Antares.
Takk. Som fullstendig beskytter har jeg flere krefter,
så jeg bør bruke dem.
Bra trehuset er ferdig renovert så hjertet kan ligge der det hører til.
Enig. Men vi må skynde oss tilbake.
Arret mitt prikker. Det lover aldri godt.
Jeg har en dårlig følelse.
Dama, jeg også.
Men jeg tror følelsen min skyldes hesten din
som står på halen min.
Jeg hører noe.
Vent her.
Ridley. Jeg befaler deg…
-Si at alt er ok der. -Hva sier rapporten, solstråle?
Det er stille. For stille.
Mamma, arret hadde rett. Trøbbel.
-Med stor T. Hvem er de? -Banditter. Det gamle vestens tyver.
Ondere enn slanger og mer stinkende enn muldyr.
Gjem verdier og alt skinnende.
Alt som er verdt noe, er Museets hjerte. Bandittene må ikke ta det.
Jeg har en plan.
Ma, Pa og øyne, dra vestover. Mamma, vi drar østover med hjertet.
Ri mot bandittene og stopp dem.
-Da rekker vi å slippe unna. -Kom an.
Ses på den andre siden.
Jones-kvinnene er helter.
Stemmer.
La oss starte stormløpet. Vi må forstyrre noen.
Det må du ikke gjenta.
G-krefter er bedre for rumpa enn all humpingen.
Ja da, P, men om bandittene tar Museets hjerte,
kommer vi ikke til liv mer.
-Så hump i vei. -Hei!
Huff, flere banditter, og de har kurs denne veien.
-Mamma, ta hjertet. -Ridley, hva vil du gjøre?
Lure dem bort fra deg.
Nei. Det er for farlig.
Vi er beskyttere. Fare hører til jobben. Og jeg fikser dette.
-Hatten! Den har vært med på alle oppdrag. -Har den.
-Bra mottak. -Jeg har noen triks.
Men hatten gjør ikke eventyreren. Det gjør hjertet som slår under den.
-Og du har det sterkeste hjertet jeg vet. -Takk.
-Vær forsiktig. -Klart.
Forsiktig er mitt mellomnavn. Som du vet det ikke er. Du ga meg navn.
Men jeg lover å være forsiktig.
Dra. Hold hjertet trygt.
Det er det viktigste, ikke sant?
Pokker! Ikke noe skinnende her.
Nå bør noen begynne å snakke.
Hold meg!
Hvor er juvelene, lille dame?
Det sier jeg aldri.
Nei. De har Ridley.
Jeg bør redde hjertet.
Men jeg kan ikke forlate henne. Ridley!
De har ikke noe annet enn altfor mange bananer.
Samme med denne. Unntatt bananene.
Se her, ja. Hva har vi her?
Nei, mamma!
Beklager, Ridley.
Det er dette dere vil ha. Slipp henne, så får dere det.
-Mamma! -Ridley, jeg lar ikke noe skje deg.
Det gjør jeg ikke.
Snasent.
Og hjerteformet.
Det vil passe med gardinene.
-La oss dra mens… -Hallo!
Hvor ble alle av?
-Det er… -Dudley?
Tenk at dere alle dro etter hjertet uten meg.
Beklager, du nøs. Vi tenkte du var forkjølet.
Det var bare allergi. Denne dodoen har følsomme bihuler.
Allergi.
-Hei. -Ridley! Hva gjør du? Kom tilbake!
Stol på meg.
Stopp henne.
Beklager, Dudley.
Hva var det godt for? Støvet vil få meg…
-Mamma, øyne, søk dekning. -Vær beredt!
Jeg har det!
Hold fast. Vi har deg.
Unnskyld meg.
Det var nære på.
Bra jobba, Dudley. Du sendte bandittene av sted…
Hjertet. Det har et hakk.
Det går bra.
-Det gjør det ikke. -Mamma, hva er galt?
Jeg har visst mistet beskytter-mojoen min.
-La oss finne den. -Det er ikke så lett.
Beklager, Jones-damer, men sola går ned. Vi må nå portalen før det blir mørkt.
Kult.
Tror dere vanlige banditter er ille, vent til dere ser nattbanditter.
Ok, vi kommer. Ikke sant, mamma?
-Ja. -Kom igjen.
Jeg følger deg overalt.
-Hei. -Vi er tilbake.
Og det å ha et kompassøye har noen kule fordeler.
Jeg elsker å reise i tid og rom
og til og med bli liten nok til å møte Ma og Pa.
-Ha det. -Ses senere!
-Fikk dere det? -Jepp.
Og vi tok et nytt bilde til feiringsveggen.
Dette er vakkert. Akkurat det jeg trengte.
Takk, øyne. Det kan være ved siden av Sarah som trente til å bli beskytter.
Det er ikke mammas vanlige hatt.
Nei, det var hennes gamle heldige eventyrhatt.
Hun brukte den så mye at den raknet. Tenk, det er 35 år siden vi utvidet museet
til å omfatte det treet.
Og i 35 år har det holdt Museets hjerte.
I dag gjenåpner vi det.
Og i dag trekker jeg meg som museets beskytter.
-Hva? -Det kan du ikke.
Selv om jeg elsker å beskytte stedet jeg viet livet mitt til, er tiden inne.
Tiden for å henge fra meg hatten.
-Hvorfor, mamma? -Du så meg der ute.
Jeg har ikke din lidenskap for eventyr.
Ikke nå lenger.
Kanskje jeg aldri var så god som deg.
Mamma…
-Hva skjedde der ute? -Mamma reddet meg over hjertet.
Hun tror ikke hun er en god beskytter mer.
-Hun må bare få en påminnelse. -En påminnelse? Om hva?
Om hvor god hun var. Og er. Sarah?
Vent, Sarah.
Jeg kan ikke se for meg at mamma ikke er en beskytter. Vi var et godt lag.
Synd. Hun er den beste beskytteren jeg vet.
Ikke vondt ment til deg, selvsagt.
Selvsagt. Jeg vil bare være halvparten så god som henne.
Hun var fryktløs. Og den beste lederen.
Om vi kunne minne henne på det.
Det kan vi. Det vet jeg. Hva var mammas største eventyr?
-Tenker du det samme som meg? -Jeg vet ikke. Hva tenker du?
At sokkepar bør ha tre sokker, så du har to når du mister en?
Jøss. Utrolig.
Jeg vet hva hennes største eventyr var. Det var vårt også.
Der er det.
-Mumitastisk. -Mange minner.
Hva ser jeg på?
Arr. Fra en veldig skummel brann.
Sånn ble vi et lag.
Og ble med din kule mamma.
Jeg husker det som i går.
Alle i museet samlet seg her for å se treet innvies
og feire dets ankomst hit.
Vi var ikke en flokk da, eller venner, som nå.
Kompis!
Men midt i seremonien
slo et ekkelt lyn fra værutstillingen
ned i treet.
Og så tok det fyr.
-Hele museet var bare kaos. -Moren din ville gjøre alt selv.
Og vi likte ikke hverandre så godt.
Men i et øyeblikks mot,
i stedet for å flykte, løp moren din inn i flammen.
Å nei!
Og hun kom ut, brent og dekket av aske,
og holdt Museets hjerte.
Det varme metallet ga henne arret sitt, men hun brydde seg ikke.
Og det inspirerte oss til å bli et lag.
Og med Sarah som leder fikk vi alle typene og kjeiene ut.
Laget vårt ble smidd i flammene, og vi reddet museet den dagen.
Jøss. Smidd i flammene.
Ser du? Mamma er en modig eventyrer.
Om vi bare kan minne henne på hvordan det føltes å være en helt.
Se på alle de bildene
Jeg skal si hva jeg ser
En helt som viser hva modighet er
Mamma må minnes på
Om hvem hun var, min venn
For da blir hun en helt igjen
Alle hennes eventyr
Modigere enn før
Om vi bare kan hjelpe henne Hun fortiden huske bør
Om vi bare kan finne
En vei til fortiden
Hjelper vi henne å bli en helt igjen
Mamma, si hva jeg må gjøre må
For at du skal se helten vi kan stole på
Den jeg ser i deg nå
Vi hjelper henne å huske
Hvem hun var, min venn
Vi hjelper henne å bli en helt
Igjen
-Kom, øyne. -Hva skjer, Ridley?
Som total beskytter har jeg nye krefter. Inkludert å gå tilbake i tid.
Hvorfor vil du det? Vet ikke med deg, men jeg hatet syvende.
Ved å bruke kompassøyet på bildet av mamma og treet,
kan vi dra og låne mammas lykkehatt.
Når hun tar den på, vil hun ombestemme seg.
Tidsreise?
Er ikke det på en måte skikkelig risikabelt?
Denne astronauten kan bare litt om romtid,
men én ting vet jeg.
Å dra tilbake kan ødelegge mye i nåtiden.
Og fremtiden.
Det er for uvørent, solstråle.
Sier en som stadig vekk hopper inn i svarte hull.
Ja. Du har vel rett.
Vi finner på noe for å muntre opp mammaen din.
Hun vil nok ha en pose fuglefrø.
Jeg klarer dette. Det vet jeg.
De gjorde meg til beskytter. Jeg har kraften. Hvorfor ikke bruke den?
Jeg er tilbake før de vet at jeg dro. Ok, fortid, her kommer jeg! Oi!
Jøss. Det er museet, men alt ser litt gammelt ut.
Jeg er vel i fortiden.
-Mamma, har du sett lykkehatten min? -Har du mistet den igjen?
Det er mamma og bestemor i fortiden.
Og der er mammas lykkehatt.
Ja!
Klarte det. Beklager, hatt.
Du er tilbake når mamma føler seg som en helt.
Tilbake i nåtiden.
Men hvor er alle sammen?
Mamma? Bestemor?
Vet noen hvorfor det er så mørkt?
Mamma, er du her inne?
Har mamma og bestemor pusset opp trehuset? Alt ser annerledes ut, og…
Hei! Mr. P?
Hvem der?
-Inntrenger! -Ikke rør deg!
Må stikke.
Innbrudd på museet.
Hvem er de folkene?
-Hei? -Bli med meg om du vil dra.
-Hvem er du? -Vi har ikke tid. Kom, solstråle.
-"Solstråle"? -Hei!
Vi advarer herr Peabody.
Nå plager ikke sikkerhetsvaktene oss, solstråle.
-Du sa "solstråle" igjen. Hvem er du? -Hvem jeg er?
Bare en vennlig rom-ape og leder av museets motstandsbevegelse.
Vel, leder og eneste medlem.
Peaches? Jeg er så glad det er deg.
Godt å se deg, Ridley. Men hva gjør du her?
-Dette er ikke noe sted for barn. -Hva? Det er et museum for barn.
Ja, men et museum eid og styrt av herr Peabody, vet du.
Du har vært borte lenge, så la meg hjelpe hukommelsen din.
Peabody tok over, sparket familien din ut av trehuset og flyttet inn.
Din mor og bestemor er i gavebutikken,
og Lonny ble erstattet av et hjerteløst vaktselskap.
Det verste? Han låser utstillingene om natten. Alle er fanget.
Ingen lek, utstillings-overnattinger
eller konsert med Rotundaene, nada.
-Nei. Hvorfor stoppet ikke laget dette? -Lag? Hvilket lag?
Fred, Dante, Dudley, Ismat og deg, Peaches.
-Dere dannet et lag da mamma var liten. -Nei. Vi har aldri vært et lag.
Hva? Å nei.
Jeg hater å gi deg dårlig nytt,
men moren din ble ikke beskytteren vi håpet på.
Hun sa aldri fra til Peabody.
Jeg…
Jeg tror deg ikke.
Mamma elsker museet og gjør alt for å beskytte det.
Virkelig?
Kan du ta meg med til moren min?
Mamma?
Ridley? Hva gjør du her? Du skal være på kostskole.
Kostskole? Når begynte jeg på…
Ja visst. Jeg går på kostskole.
Jeg måtte bare komme og treffe…
-Mamma, få se hånden din. -Hva?
-Hva skjedde med arret ditt? -Arr? Hvilket arr?
Da Jones-familietreet tok fyr.
Vet ikke hvilket arr du mener, men jeg husker brannen.
Treet ble truffet av lyn, og alle ble så redde.
Men du løp inn og reddet Museets hjerte, hva?
Hva? Løpe inn i en brann? Nei, takk. Og jeg fant ikke lykkehatten min.
For risikabelt.
Så uten hatten gikk du ikke inn i ilden?
Og ingen ble med på laget.
Ikke vær her. Herr Peabody blir sint. Og han er sjefen, han bestemmer.
Å. Ok. Ja visst.
Jeg sorterer disse, så drar vi til skolen.
Jeg venter utenfor.
Alle forsvinner fra bildet.
Betyr det at da jeg tok mammas hatt,
ødela jeg alt, og de ble aldri et lag?
Jeg må ordne opp, Peaches.
Men først må jeg bort. Kan du hjelpe meg å rømme?
Det kan du vedde på.
Takk.
Det var godt å se deg, Ridley. Vi savner deg her.
-Jeg kommer tilbake. Jeg lover. -Mottatt. La oss komme oss ut nå.
-Der er den. -Den mystiske bilen med bananskallene.
Bare prøv å ta meg.
Takk, Peaches. Når jeg er ferdig med fortiden,
beskytter du ikke museet alene.
Hei, du der!
Kom an, portal. Åpne deg.
Kom igjen!
Ok. Alt endret seg da jeg tok mammas lykkehatt.
Jeg må bare legge deg tilbake, så bør alt bli normalt.
Ikke sant?
Du tuller. Du fant min heldige heltehatt.
Å. Jepp.
Jeg så den på museet, så jeg ville gi den tilbake.
Takk. Burde hatt den i sted.
-Du vil ikke tro det. Dette treet tok fyr. -Hva? Det er ikke bra.
Jeg hadde ikke hatten, jeg stivnet.
Heldigvis kom mamma til slutt.
Nei, jeg er for sen.
Brannen har allerede skjedd. Hva gjør jeg?
Du ser kjent ut. Kjenner jeg deg?
Jeg er
også en Jones-kvinne. En fjern kusine. Bare på besøk.
Jeg er Ridley.
Ridley? Det er et kult navn. Må huske det.
Fint å endelig møte deg. Jeg er Sarah.
Det er ikke så nøye, men jeg trener til å bli en beskytter.
Vet du hva fremtidige beskyttere trenger?
Et flott lag å lede. Vi burde lage et.
Jeg jobber bedre alene. Et lag vil sinke meg.
Aldeles ikke. Å ha et lag er best.
Prøv i det minste. Jeg vet akkurat de rette til jobben.
Oi!
-Takk for at du tok imot. -Klart det. Det er bra å ha noen med seg.
Du kan ha rett. Jeg ser om jeg liker det. Hvem tenkte du på?
Dodoen Dudley? Er du sikker?
Er ikke han redd for alt?
Ikke alt.
Bare edderkopper, friluftsliv, klovner, sjøstjerner,
sin egen skygge og bamser.
Ok, han er redd for mye.
-Men han er den mest lojale vennen… -Venn?
Altså, det er det jeg har hørt om ham.
Hallo? Dudley?
Hvem der?
Hei, Sarah. Og du er?
Et Jones-familiemedlem?
Vi danner et lag å dra på eventyr med, og Ridley her foreslo deg.
Ikke eventyr!
Alt utenfor utstillingen min er farlig og utryddende.
Jeg vil ikke ende som dodoene!
Et lag ledet av Sarah Jones? Hun er ikke et "lederemne".
Det sier en som har et dørslag på hodet.
Og hva er dørslaget til?
For beskyttelse.
Hver dag kan være dommedag, vet du.
Du kan falle ned i en vulkan
Asteroider ute i det ytre rom
Og jeg liker ikke at de kan
Treffe deg i fjeset, bom!
Nesten utryddet
Ett minutt fra undergang Der ute kan alt si pang
Det finnes tornadoer og lyn
Kvikksand finnes Det er ganske vanlig
Mumier og klovner er et fryktelig syn
Jeg blir heller her og har det bedagelig
Med kjøkkenutstyr er jeg fin
Nesten utryddet Veien til graven e'kke lang
Der ute kan alt si pang
Der ute kan alt
Alt si pang
Alle ledere og helter må begynne et sted. En reise starter ikke ved målet.
Om du gir henne en sjanse, kan hun overraske deg.
Jeg vet at omverdenen kan være skummel,
men med venner som passer på, er vi beskyttet, så da kan vi være modige.
Å, virkelig? Kan jeg få venner?
Venner som blir glad i deg akkurat som du er.
Så hva sier du?
La oss dodo-gjøre det.
Dette går ikke, Ridley. Alle vet at Winifred løper alene.
Jeg vet hvorfor.
Dodo-beina mine klarer snart ikke mer.
Winifred? Du mener vel Fred? Fred!
-Hva sa du nå? -Fred?
-Hvordan vet du at jeg vil kalles Fred? -Du ligner en Fred.
Bra. Foreldrene mine kalte meg Winifred, men det føles feil.
Jeg synes Fred passer mye bedre til en stor, tøff bison.
Vel, tøffe Fred, vi vil be deg bli med på laget vårt.
Nei, beklager. Jeg løper alene.
Ingen i flokken forstår meg. Hva gjør dere annerledes?
Du har rett.
Vi kan like godt dra tilbake.
Takk og lov.
Vent! Fred!
Noen ganger er ikke vår sanne flokk den vi blir født inn i.
Det er den vi velger.
Vel, hvis du er en del av flokken…
-Hva sa du at du het? -Ridley.
Å. Du ser ut som en Ridley.
Uansett, hvis du er med i den, så blir jeg vel med.
La oss dra, folkens.
Ikke få meg til å løpe mer!
Hvem er den neste på laget vårt?
-Altså, au! -Dante, går det bra?
Au. Ja. Det går bra. Ble bare slått ut igjen.
-Heldigvis er Ralph og jeg tøffe. -Vær mer forsiktig.
Forsiktig? Ingen har sagt det til meg før.
Høres skikkelig lurt ut.
Du liker vel å stå på rullebrett alene,
men vi vil ha deg med på laget vårt.
Når vi åpner hjertene og slipper andre inn…
-Klart. Jeg blir med. Høres gøy ut. -Å. Ok. Flott.
Det var enkelt.
Hvor kommer inspirasjonsmusikken fra?
Oi sann. Det er meg.
Fett!
Hva?
Så skummelt!
Og litt gøy.
Kom igjen!
-Bør vi ikke gå til romfløyen? -Du ville snakke med astronauten Peaches.
Hun er ikke der så ofte mer. Du finner henne som regel
her.
Ma, Pa, en banan-milkshake til, takk.
-Ja visst. -Legg noe i tipsglasset.
Vi driver ikke denne saloonen for veldedighet.
Hun ser så trist ut.
Det sies at Peaches har en hemmelig frykt som ble for mye.
Hun dro ikke til rommet mer.
Hemmelig frykt.
Vent her.
Hei, var det Peaches?
Hvem vil vite det?
En venn. En du ikke har møtt ennå.
Jeg er Ridley. Ridley Jones.
Hva kan jeg gjøre for deg, Ridley Jones?
Dette er bare en fornemmelse, men er du redd for høyder?
Veggene har ører.
Hør, jeg pleide å overvinne frykten
og dra på oppdrag i rommet med min venn, Sylvia Jones.
Hun var den modigste. Og det gjorde meg modig.
Men i årene etterpå har frykten tatt overhånd.
Alt virker skumlere nå.
Selv Sarah frøs til under brannen i dag.
Alle frykter noe, men vi må ikke møte frykten alene.
Som du sa, bestemor… Jeg mener, Sylvia, gjorde deg modig.
Det kan Sarah også.
Om du blir med på laget, kan vi få deg på rett kurs.
Vær så god.
Ta den. Jeg har tillatelse til å ta av!
Hva? Etter alt arbeidet vårt?
Beklager.
Vi er på størrelse med en skje, vet du.
Jeg kan ikke tro at dette fungerer.
Heldigvis, for jeg må samle laget og redde museet, og det fort.
Ok, lag. Ett medlem igjen.
-Hvem er det? -Ismat.
-Hva? -Dronning Ismat?
-Ja. -Ismat den irritable?
Den grusomme?
Den morgengretne?
Også om kvelden?
Og på alle andre tidspunkt? Den Ismat?
-Kom an. -Fleiper du?
Nå som jeg har fått lykkehatten tilbake, er jeg ikke redd for noe.
Om jeg skulle være redd noe, er det mumiedronningen.
Hva? Kom igjen.
Ismat har sine dronning-øyeblikk, men hun er ikke en å frykte.
Inntrengere!
Hva sa du?
Hei.
Vi er ikke inntrengere. Vi er dronningens venner.
-Sannsynlig. -Dronningen har ingen venner.
Stille.
Vi presenterer vår dronning,
dronning Ismat Chione Jomana Edrice Khepri den sto… største.
Bukk.
Jeg ser henne ikke i øynene.
Takk, fedre.
Hvem våger å trenge inn i denne kongelige mumiens
hellige og pent dekorerte domene?
Vær så snill, Deres Høyhet? Vi bor i museet og er her for å møte deg.
Møte meg? Uten gaver eller ofringer?
Ikke få meg til å le.
-Du kan få dodoen. -Hei!
Fleiper du?
Den krasjer med utsmykningen.
Kom igjen, Sarah. Du må gjøre noe.
Alle trenger din hjelp.
Inntrengeren! Hun rømte!
Ja!
Stopp, eller jeg dytter dronningen deres.
Beklager dette.
Kom igjen.
Hvorfor står du bare der?
Ta dem. De tok snusken. Dronningen, mener jeg.
Slipp meg, din tosk.
Uten at dronningen styrer kan kongeriket ende i kaos.
Og enda viktigere, klærne mine blir skrukkete.
Andre vei!
Der er de! Stopp dem!
Jeg lover at dodo-kebab ikke er noe godt.
Flere gode ideer?
Sarah, si til Ismat hva vi gjør her.
Beklager dette. Vi ville bare prate med deg.
Jeg vet alt om å ha viktige plikter.
Og en familiearv å bevare. Det er skummelt og overveldende.
Men om du dropper garden og vaktene
og fant venner å prate med, får du se en annen deg.
-En som ikke er så dronningaktig. -Det er mammaen min.
-Nære på. -Jeg trodde vi var skikkelig utryddet.
-Noen av oss er skikkelig utryddet. -Stemmer.
Sarah, du var fantastisk.
Det var jeg visst.
Jeg skulle ikke gjøre noe så ille mot dere.
-Kaste dere i fangehullet noen hundre år. -Var det alt, prinsesse?
"Dronning", takk.
Det var første gang dere sa det.
Glem det.
Uansett, jeg er bare glad du ville bli med oss, Ismat.
Nå er dere et lag, og Sarah er lederen deres.
Og nåtiden bør bli normal.
Hva?
Alle forsvinner enda.
Men hvorfor?
Fred, hold deg unna smykkene.
Jeg bare tok på dem.
Jeg takler ikke konflikter.
Beklager, lille dodo. Hva het du? Devon?
Det er derfor jeg flyr alene.
Jeg har samlet dere, men det betyr ikke at dere er et lag.
Se hva jeg har gjort her
Jeg har rotet alt sammen til
Jeg kan ikke reparere Drømmen jeg ødela i dag
Alt jeg har gjort betyr nada
Tross det som står på spill
Jeg prøvde så hardt Å lage et lag
Man kan ikke tvinge et vennskap
Av flammer ble vi ett
Dere samlet dere Når dere kjempet for en sak
Jeg kan ikke endre dette
Jeg taper denne kampen her
Jeg kan ikke tvinge dere til å velge
Å bli et lag
-Virkelig? -Tuller du?
Jeg må vel bare dra til nåtiden og finne en annen måte å fikse ting på.
Kompassøyet. Det er ødelagt.
Å nei. Dette kan ikke skje.
Kom igjen. Virk. Vær så snill.
Ja!
Det er ikke bra.
Du tuller. Er det et kompassøye?
Kompis!
Du sa ikke at du også var en beskytter. Det er nok en tøff jobb.
En tøff jobb for deg. Jeg klarer det lett.
Jeg må ha glemt det.
Å. Det ser helt ødelagt ut.
Ja. Det ble ødelagt.
Jeg må fikse det før jeg drar hjem
til et hus som finnes i samme tid og ikke i fremtiden.
Stilig metallarbeid.
Kun en førsteklasses smed kan fikse det, solstråle.
Ja, men hvor finner jeg en smed nå?
Ja, akkurat. Hei, Ida.
Det er helt ødelagt.
Når jeg slår det nok, gjør det sånn.
Hjelpes!
Som jeg trodde, kompassøyet må smis på nytt.
På nytt? Om noen klarer det, er det deg.
Ja, jeg kan klare det.
Å smelte metallet så det kan formes.
Men varmen i utstillingen min er ikke nok.
Jeg må smi kompassøyet ditt i den dinosaurusens vulkan.
Den vulkanen som er der?
Jeg trodde du skulle foreslå et farlig sted langt borte.
Nei, ikke denne kopien av gummi og plast.
Den ekte. Her.
Du store farao!
Det er mye røyk.
Og lava.
Og magma.
Ja, dette er en del av utstillingen min, men jeg unngår den ekte vulkanen.
Siden den er så kjip og sur.
Ida, kan vi ikke bare ta plaster på kompassøyet
og gå hjem?
Akk, dessverre.
En så sjelden og magisk gjenstand må smis i flammene.
Smis i flammene.
Her har vi det.
Som da treet tok fyr,
kan oppdraget samle kompassøyet, mamma og laget.
Slapp av, Sarah. Samarbeider vi, går det bra.
Nå som vi har fordelt verktøyet,
må vi skynde oss til toppen.
Der setter jeg opp plassen min nær den varmeste lava.
På nært hold er dette stedet enda skumlere.
Det ser ut som et eventyr.
Et jeg kan fikse alene.
Nei, vent. Denne vulkanen er kjempefarlig.
Og Ida har så mye utstyr at hele laget må bære det opp.
Apropos laget, vil du ikke gi noen oppmuntrende ord?
Ikke fall i lavaen. Den er varm.
Flott motivasjonstale. Inspirerende.
Dette kan virke som et umulig oppdrag, men jeg tror på dere.
Om vi samarbeider og passer på hverandre, når vi toppen kjapt.
La oss gjøre dette.
Hvordan går det der bak?
-Holder ut. -Ok.
Jeg synes ikke disse steinene er dodovennlige!
Hei!
Dudley!
Peaches, du reddet meg. Takk.
Det var skummelt.
Men jeg føler at jeg er på rett kurs.
Vi gjør en avtale, Dudley. Om du faller, tar jeg imot.
Alltid.
-Virkelig? -Selvsagt.
Hva er venner til?
Hva skjer?
-Vulkanen får utbrudd. -Da må vi skynde oss til toppen.
Nei. Vi må vente og gjemme oss.
Bli om dere vil, men jeg fortsetter.
-Vi må gå sammen. -Hør her.
Jeg sa at jeg ikke ville ha et lag. Jeg er best alene. Et lag sinker meg.
Det var sant. Jeg kan ikke beskytte dere. Finn dere i det, ok?
Sarah, jeg…
Å nei, vi vil falle ned i lavaen.
Jeg vet du er ødelagt, men åpne deg denne ene gangen.
Er vi sprøstekte dodoer?
-Jeg lukter grill! -Nei, Ridley reddet oss med kompassøyet.
Du vet hva de sier.
"Et ødelagt kompassøye er rett én gang daglig."
Huff da. Dette er helt ødelagt.
Vi må fikse det før
noe fælt skjer.
Hva skjer?
Portalen jeg åpnet med kompassøyet er helt ute av kontroll.
Og den henter omverdenen inn.
Museet. Beboerne. Utstillingene.
Alt blir ødelagt.
Og vi blir alle lavabakt lunsj.
Bare om vi ikke gjør noe.
Vi må fikse kompassøyet og lukke portalen før neste utbrudd.
Ida, har du enda verktøyet?
Ja visst.
Bra. Vi smir det på nytt mens du og laget får alle i bygget i sikkerhet.
Men jeg kan ikke.
Alle er redde og forvirret.
Du er nødt til å lede dem.
Ridley, jeg løy.
Det er løgn at jeg ikke vil ha et lag. Men jeg er redd.
Jeg kan rote det til, gjøre feil og skade noen.
Skade eller miste noen jeg er glad i. Det er min største frykt.
Bedre å aldri være beskytter enn å feile som en.
Sarah, jeg kjenner en som er lik deg.
Hun uroer seg alltid og holder alle trygge.
Særlig meg.
Nå tror hun at hun feiler som eventyrer og beskytter.
Men det er greit å feile.
En helt kan ikke vinne hver gang
Det er helt okey
Alle sammen møter motgang
Helt okey
Alle sammen feiler vi Men helter fortsetter på sin sti
For det de lærer seg
Er at det er helt okey
En helt kan også føle frykt
Det er helt okey
Du må gå videre Gjennom tynt og tykt
Helt okey
Når folk må beskyttes
Kan du ikke si det ikke nytter Og la det skremme deg
Det er ikke okey
Det er ikke hvor mye du feiler
Eller hvordan du faller ned
Det er hvordan du reiser deg Alle sammen ønsker å se
Du vinner ikke alle kamper
Kan ikke alltid vise vei
Bare gjør ditt beste
Du klarer deg
Det er okey.
Du er en Jones, Sarah. Og en Jones gir aldri opp.
Gir ikke en Jones opp?
Vi har stått her lenge nok. Nå mobiliserer vi.
Ridley og Ida fikser kompassøyet, og vi har mange redde beboere der ute.
Vi må redde dem, ok?
-Ok! -Så kom igjen.
Ja visst!
Er du klar?
Ja, så sannelig.
Jeg trenger bare litt
varm lava.
Vi kan begynne smelteprosessen.
Som vi smeder sier: "Den som smelter, synder ikke."
Raska på, ok? Vi har dårlig tid.
-Vi klarte det. -Ja!
Vi klarte det.
Houston, vi har trygge museumsfolk.
Og alt vil bli bra.
Alle sammen til trappene.
Å nei! Museets hjerte.
Sarah, hvorfor løper du ikke?
Fortsett. Jeg kommer straks.
Nei. Mamma!
Ida, skynd deg.
Nesten.
Hjelp!
Har det!
Å nei.
Mamma!
Sarah, ta tak.
Lykkehatten min!
-Lykkehatten din forsvant. -Det er ikke så farlig.
Jeg begynner å tro at det ikke er hatten
som gjør eventyreren, men…
…hjertet som slår under den.
Å. Jeg liker den delen.
Jeg også.
Å nei! Vi er fanget!
Lady Ridley! Ta imot!
Det virket.
-Vi greide det! -Fett!
-Galaktisk flott arbeid! Vi klarte det! -Og vi gjorde det sammen.
Som et lag. Med stor L.
-Ja! -Et lag.
Vi klarte det visst.
Nå som lavaen er borte, kan vi få hjelp?
Oi. Det var min feil.
Mange redde beboere må tilbake til hjemmene.
-Klare? -Gå, dere.
Du klarer det. Jeg vet du vil beskytte museet.
-Klart. -Mottatt.
Takk for at du trodde på meg. Jeg lover å aldri gi opp.
Takk, Ridley.
Ikke noe gitter på utstillingene, ikke ekle lyn eller vakter. Ser bra ut.
Dudley, det kan ikke stå: "Med den fantastiske Dudley".
Hva? Hvorfor?
Du er ikke stjernen i feiringen, det er jeg.
Treet, mener jeg.
Nå må jeg overbevise mamma om å ikke pensjonere seg.
Men jeg trenger ingen lykkehatt. Hatten gjør ikke helten.
Det gjør hjertet som slår under den. Mammas slår sterkest av alle.
Jeg kan overtale henne.
-Mamma? -Jeg er på kjøkkenet.
Mamma. Jeg vet du vil pensjonere deg og slutte som beskytter…
Pensjonere meg?
Hva snakker du om, skatt?
Men du sa…
Ridley, jeg er en Jones. En Jones-kvinne gir ikke opp.
Spis nå, før vi går runden.
Og hold øye med Peabody. Han har oppført seg rart.
Jeg fikset ikke fremtiden. Jeg forbedret den.
-Hva, skatt? -Ikke noe.
Hva var det for?
Takk for at du er helten min, og for at du aldri gir opp.
Du er helten min også, Rids. Og jeg lover å aldri gi opp.
Tekst: Susanne Høyersten