När magi är den kraft som styr Får historien liv
Hon är hjälten på äventyr Med ett underbart driv
Och hon räddar vår framtid Skyddar tiden som gått
Hon ser till att ta vara på chansen hon fått
Ridley Jones En listig och tapper och smart en
Ridley Jones Vaktar museet minsann
Ridley Jones Här kommer hon, tjejen i farten
Med vänner som ställer upp Och gör vad de kan
Ridley Jones Jämt i den klassiska hatten
Ridley Jones I väder och vind står hon pall
Vågar göra sitt uppdrag och sen Så kan det bli spänning igen
Och hon kastar sig ut Räddar dagen till slut
Ridley Jonesones
JONES TILL FRAMTIDEN
Hoppla, hästarna.
Det var en krita-bra idé att krympa oss
och gömma museets hjärta i mini-vilda västern.
Ridleys idé. Hon är en riktig stjärna.
Tack. Det är lika bra att använda alla krafter som en beskyddare har.
Skönt att trädkojan är renoverad så att hjärtat kan återbördas dit.
Ja. Bäst vi skyndar oss hem.
Mitt ärr pirrar.
Det är inget bra tecken. Det här känns inte bra.
Jag håller med.
Men jag tror att det beror på att din häst står på min svans.
Jag hör nåt.
Vänta här.
Jag befaller dig…
Säg att allt är okej.
Ja. Rapportera, Solstrålen.
Det är tyst. För tyst.
-Ärret hade rätt. Vi har problem. -Med stort P. Vilka är de?
Banditer. Västerns tjuvar.
Elakare än ormar och stinker värre än en mula.
Göm allt ert glitter.
Museets hjärta är allt som betyder nåt. Banditerna får inte ta det.
Här är planen. Ma, Pa och Spanarna drar västerut.
Mamma, vi tar hjärtat österut.
Kör rakt mot banditerna.
-Då hinner vi undan. -Nu kör vi.
Vi ses sen.
-Jones-kvinnorna är hjältar. -Det stämmer.
Kom igen. Vi ska uppehålla dem.
Absolut!
G-krafter är mildare mot baken än det här.
Jag hör dig, men får banditerna tag i museets hjärta
kan vi inte bli levande.
-Så studsa på. -Oj!
Åh nej, fler banditer är på väg hitåt.
-Mamma, ta hjärtat. -Vad ska du göra?
Jag lockar bort dem.
Nej. Det är för farligt.
Vi är beskyddare. Fara ingår i jobbet. Dessutom fixar jag det.
Min hatt! Jag bär den jämt.
-Fick den! -Snyggt fångat.
Jag kan fortfarande. Men hatten gör inte äventyraren.
Hjärtat nedanför den är viktigast. Och ditt är så starkt.
Tack, mamma.
-Var försiktig. -Ja. Försiktig är mitt andranamn.
Fast du vet ju att det inte stämmer. Men jag är försiktig. Jag lovar.
Rid iväg nu. Skydda hjärtat. Det är ju viktigast.
Attans! Inget glitter här.
Nån borde börja prata.
Håll om mig!
-Var har du värdesakerna? -Det säger jag inte.
Åh nej. De har Ridley.
Hjärtat borde räddas.
Men jag kan inte lämna henne. Ridley!
Inget utom bananer.
Samma här. Fast inga bananer.
Minsann. Vad har vi här?
-Nej, mamma! -Ridley, jag är ledsen.
Ni letar efter det här. Släpp henne, så får ni det.
Mamma!
Inget får hända dig. Den risken tar jag inte.
Väldigt tjusigt.
Hjärtformat, också. Det passar till mina nya gardiner.
-Nu drar vi… -Hallå!
Var är alla?
-Det är… -Dudley?
Otroligt att ni åkte för att hämta hjärtat utan mig.
Du nös och vi trodde att du var förkyld.
Det var bara allergi. Dronten har känsliga bihålor.
Allergi.
-Hallå! -Vad gör du? Kom tillbaka.
Lita på mig.
Stoppa henne.
Förlåt, Dudley.
Varför gjorde du så? Dammet gör så att…
Mamma, Spanarna, ta skydd!
Håll i er!
Jag har det!
Håll i dig. Vi har dig.
Ursäkta.
Det var nära.
Bravo, Dudley. Banditerna blåstes bort och…
Hjärtat saknar en flisa.
Det gör inget.
Jo.
Mamma, vad är det?
Jag tror att jag förlorat beskyddardrivet.
Vi hittar det.
Det är inte så lätt.
Förlåt att jag stör, men solen går ner. Vi måste till portalen innan skymningen.
Schyst.
Tycker ni att banditer är läskiga skulle ni se nattbanditerna.
Vi kommer. Eller hur, mamma?
-Ja. -Nu drar vi.
Jag följer dig överallt.
Hej.
Vi är tillbaka.
En ögonkompass har verkligen sina fördelar.
Jag älskar att resa i tid och rum
och att bli lika liten som Ma och Pa.
-Hej då! -Vi ses!
-Hämtade ni det? -Ja.
Och vi tog en bild till firandet.
Så vackert. Precis vad jag behövde.
Tack. Jag sätter den intill bilden av Sarah som ung beskyddare.
Det är inte mammas vanliga hatt.
Nej, det var hennes gamla turhatt. Hon slet ut den helt.
Tänk att det har gått 35 år sen vi utvidgade museet
runt det här trädet.
Och i 35 år har museets hjärta legat där.
Idag öppnar vi det igen.
Och idag lämnar jag posten som museets beskyddare.
-Va? -Det kan du inte!
Även om jag älskar att skydda platsen jag ägnat mitt liv åt är det dags.
Dags att hänga upp hatten för gott.
Mamma, varför?
Du såg mig.
Jag har inte din äventyrslust. Inte nu längre.
Jag kanske aldrig var lika bra som du.
Mamma…
Vad hände?
Hon räddade mig, inte hjärtat. Hon känner sig inte som en beskyddare.
Hon behöver bli påmind.
Påmind om vad?
Om hur bra hon var. Och är. Sarah?
Sarah, vänta.
Otroligt att mamma inte är en beskyddare.
Se på oss. Vi var ett så bra team.
Synd. Hon är världens bästa beskyddare.
Ta inte illa upp.
Ingen fara. Jag önskar att jag var hälften så bra.
Hon var orädd. Och den bästa ledaren.
Om vi bara kunde påminna henne.
Det kan vi. Det vet jag. Vilket var hennes största äventyr?
-Tänker vi på samma sak? -Jag vet inte. Vad tänker du på?
Strumpor borde vara tre, så att två blir kvar om en försvinner?
Oj! Otroligt.
Jag vet vilket som var störst. Det var vårt också.
Där är de.
-Mumi-mumma! -Vilka minnen.
-Vad tittar jag på? -Märken. Från en riktigt läskig eld.
-Det var då vi blev ett team. -Ihop med din häftiga mamma.
Jag minns det som i går.
Alla samlades till invigningen för att fira att trädet kommit hit.
Vi var ingen flock än, eller ens vänner.
Hallå!
Men mitt i ceremonin
kom ett oväder från vädermontern och blixten träffade trädet.
Det började brinna.
Det blev fullständigt kaos.
-Din mamma försökte flyga solo. -Vi var inte så förtjusta i varann.
Men din mamma var en hjälte och sprang mot elden istället för att fly.
Åh, nej.
Hon kom ut, svedd och täckt av aska,
med museets hjärta i famnen.
Den heta metallen lämnade ett ärr, men det struntade hon i.
Det fick oss att vilja bli ett team.
Och under Sarahs ledning räddade vi alla.
Vårt team smiddes i elden, och vi räddade museet den dagen.
Oj. Smiddes i elden.
Mamma är en modig äventyrare.
Om vi bara kan påminna henne om hur det kändes att vara en hjälte.
Se på alla foton
Vet ni vad jag ser?
En hjälte med modiga manér
Mamma måste minnas
Vem hon var då, och sen Blir hon en hjälte igen
Alla hennes äventyr Var djärva, rätt och slätt
Om vi bara kunde få henne att minnas vad som skett
Om vi bara hittar En väg till svunna dar
Kan hon bli den hjälte hon var
Mamma, vad ska jag göra, säg
För att du ska se den djärva hjälten framför mig
Den jag ser i dig
Vi hjälper henne minnas Vem hon är, och sen
Ska hon bli en hjälte
Igen
-Kom, Spanarteamet. -Vad är det?
Jag har ju nya beskyddarkrafter.
Jag kan resa tillbaka i tiden.
Varför vill du det? Själv hatade jag sjunde klass.
Om jag använder ögonkompassen på fotot av mamma
kan vi åka tillbaka och låna mammas turhatt.
När hon tar på sig den ändrar hon sig säkert.
Tidsresor?
Är inte det ganska riskabelt?
Jag kan bara litegrann om rumtidskontinuum,
men en sak är säker.
Att resa tillbaka i tiden kan sabba nutiden.
Och framtiden.
Det är för farligt, Solstrålen.
Och jag brukar hoppa in i svarta hål.
Ja. Ni har väl rätt.
-Kom, vi försöker muntra upp din mamma. -Hon skulle nog gilla lite fågelfrö.
Jag vet att jag klarar det här.
Jag är beskyddare. Jag har kraften. Varför inte använda den?
Jag är tillbaka innan nån märker det. Dåtiden, här kommer jag! Oj!
Det är museet, men allt ser gammalt ut. Jag är visst i det förflutna.
Mamma, var är min turhatt?
Har du tappat bort den igen?
Det är mamma och mormor förr i tiden.
Och där är mammas turhatt.
Ja!
Jag lyckades.
Förlåt, hatt. Jag lämnar tillbaka dig sen.
Tillbaka i nuet.
Men var är alla?
Mamma? Mormor?
Vet nån varför det är så mörkt?
Mamma, är du här?
Gjorde mamma och mormor om trädkojan? Allt ser annorlunda ut, och…
-Herr P? -Vem där?
-Inkräktare! -Stå stilla!
Jag måste dra.
Nån har brutit sig in.
Vilka är de där?
-Hej. -Följ med om du vill härifrån.
-Vem är du? -Vi hinner inte. Kom, Solstrålen.
-Solstrålen? -Hallå!
Varna herr Peabody.
Nu kan vakterna inte störa oss, Solstrålen.
-Du sa "Solstrålen" igen. Vem är du? -Vem är jag?
Bara en rymdapa och ledaren för museets motståndsrörelse.
Tja, ledare och enda medlem.
Peaches? Så skönt att det är du.
Kul att se dig, Ridley. Vad gör du här? Det här är inget för barn.
Inte? Det är ett barnmuseum.
Visst, men det ägs och kontrolleras av herr Peabody.
Du har varit borta ett tag, så låt mig påminna dig.
När Peabody tog över
sparkade han ut din familj och flyttade in.
Han tvingade dem att jobba i butiken,
sparkade Lonny och tog in en hjärtlös vaktfirma.
Och det värsta? Han låser montrarna.
Alla är fångade. Ingen lek, inga övernattningar i montrarna,
inga konserter i rotundan.
-Nej. Varför gjorde inte teamet nåt? -Teamet? Vilket team?
Fred, Dante, Dudley, Ismat och du. Ni blev ett team när mamma var liten.
Nej. Vi har aldrig varit ett team.
Va? Åh nej.
Ursäkta en mosig banan-sanning,
men din mamma blev aldrig nån vidare beskyddare.
Hon sa aldrig emot Peabody.
Jag…
Jag tror dig inte.
Hon älskar museet och gör allt för att skydda det.
Verkligen?
Peaches, tar du mig till min mamma?
Mamma?
Vad gör du här? Du ska vara på internatskolan.
Internat? Sen när går jag på…
Åh, just det. Jag går på internat.
Jag var tvungen att komma och se…
-Låt mig se din hand. -Va?
-Vad hände med ärret? -Ärr? Vilket ärr?
När Jones släktträd brann.
Jag vet inte vilket ärr du menar, men jag minns branden.
Trädet träffades av blixten och alla var rädda.
Men du räddade museets hjärta, eller hur?
Vad då? Ur en brand? Nej, tack.
Dessutom var min turhatt borta. För riskabelt.
Så utan hatten sprang du inte dit?
Och inspirerade inte de andra.
Du ska inte vara här.
Herr Peabody ogillar det. Han är chef och bestämmer.
Jaså. Okej, visst.
När jag sorterat de här kör vi till skolan.
Jag väntar utanför, då.
Alla försvinner från bilden.
Så när jag tog mammas hatt i det förflutna
sabbade jag nåt så att teamet aldrig samlades?
Jag måste fixa det.
Men först måste jag ut. Hjälper du mig att fly?
Det kan du ge dig på.
Tack.
Det var kul att ses. Vi saknar dig här!
Jag återkommer. Jag lovar.
Uppfattat. Nu drar vi.
-Där är den. -Den mystiska bilen med bananskalen.
Försök fånga mig.
Tack. När jag är klar med det förflutna skyddar du inte museet ensam.
-Vänta lite! Kom igen, portalen. Öppna dig.
Kom igen!
Allt förändrades när jag tog mammas turhatt.
Jag behöver bara återlämna dig, så blir allt som förr.
-Eller hur? -Du skojar.
Du hittade turhatten.
Åh. Ja.
Jag såg den på museet, så jag kom hit med den.
Tack. Jag hade behövt den förut. Kan du fatta att trädet brann?
Va? Det var inte bra.
Utan hatten blev jag helt stel. Tur att mamma dök upp så småningom.
Nej, det är för sent. Det har redan brunnit. Vad ska jag göra?
Du ser bekant ut. Känner jag dig?
Jag är också en Jones-kvinna.
En avlägsen kusin på besök. Jag heter Ridley.
Ridley? Häftigt namn. Jag måste komma ihåg det.
Trevligt att träffas. Jag heter Sarah.
Och ingen stor grej, men jag utbildas till beskyddare.
Vet du vad alla framtida beskyddare behöver?
Ett bra team. Vi borde bilda ett.
Nej. Jag jobbar ensam. De skulle sinka mig.
Inte då. Att ha ett team är toppen.
Testa, åtminstone. Jag vet precis rätt personer för jobbet.
Oj!
Tack.
Inga problem. Ibland är det bra med lite hjälp.
Kanske det.
Okej, jag ska testa. Vem tänkte du på?
Dronten Dudley? Är du säker? Är han inte rädd för allt?
Inte allt.
Bara spindlar, att vara utomhus, clowner, sjöstjärnor,
sin egen skugga och nallar.
Han är rädd för många saker.
-Men han är en lojal vän… -Vän?
Har jag hört, alltså.
Hallå? Dudley?
Vem är där?
Hej, Sarah. Vem är du?
En Jones-kusin?
Vi sätter ihop ett äventyrsteam, och Ridley föreslog dig.
Inte äventyr!
Allt utanför montern är farligt och kan utrota mig.
Jag vill inte bli som dronterna!
Ett team som leds av Sarah? Hon är inte direkt ledarmaterial.
-Och jag har ett durkslag på huvudet. -Varför har du det?
Som skydd. Varje dag kan vara domedagen.
I vulkanen kan man falla
Asteroider far kring vår planet
Och jag talar nog för alla
När jag inte vill bli rökt av en komet
Ett steg från att dö ut
Mitt liv står på spel
Där ute kan allt gå fel
En tornado eller blixt och dunder
Kvicksand ganska vanligt är
Mumier, clowner och vidunder
Jag vill hellre stanna här
Med durkslaget, utan besvär
Ett steg från att dö ut Mitt liv står på spel
Där ute kan allt gå fel
Där ute kan allt gå…
Gå fel
Varje ledare och hjälte måste börja nånstans.
En resa börjar inte i slutet.
Om du ger henne en chans kan hon överraska dig.
Jag vet att omvärlden kan verka läskig, men att ha vänner skyddar oss
så att vi kan vara modiga och möta våra rädslor.
Verkligen? Kan jag få vänner?
Vänner som älskar dig som du är. Vad sägs?
Vi gör det!
Det är ingen idé. Alla vet att Winifred springer ensam.
Inte konstigt. Jag vet inte hur mycket mer benen klarar.
Winifred? Menar du inte Fred? Fred!
-Vad sa du? -Fred?
-Hur vet du att jag vill kallas det? -Du ser ut som en Fred.
Bra. Winifred har alltid känts fel.
Fred är ett mycket tuffare bisonnamn.
Vi är här för att be dig att gå med i vårt team.
Tyvärr. Jag springer ensam.
Ingen flocken förstår mig. Varför skulle ni?
Det är sant. Kom, vi går tillbaka till rotundan.
Tack och lov.
Vänta. Fred!
Ibland är vår sanna flock inte den vi är födda i.
Det är den vi väljer.
Om du är en del av flocken, så.
-Vad heter du? -Ridley.
Åh. Du ser ut som en Ridley.
Men om du är med ställer jag väl upp.
-Nu rör vi på oss. -Tvinga mig inte att springa mer!
Vem blir teamets nästa medlem?
Aj, liksom.
Dante, är du okej?
Aj. Japp, jag mår fint. Ett haveri till, bara.
-Men Ralph och jag är rätt tuffa. -Var försiktig.
Försiktig? Det har ingen sagt förr. Det låter som en klok idé.
Du gillar nog att skejta ensam, men vi vill be dig gå med i vårt team.
-När vi öppnar oss och släpper in andra… -Visst. Det låter kul.
Jaså. Okej, toppen.
Det var lätt.
-Var kommer musiken ifrån? -Hoppsan! Det var jag.
-Schyst! -Va?
Så läskigt.
Och rätt kul.
Kom igen!
-Ska vi inte till rymdflygeln? -Du ville ju träffa astronauten Peaches.
Hon är sällan där. Oftast hittar man henne…
Här.
Ma, Pa, en till bananmilkshake.
-Visst. -Lägg nåt i dricksskålen.
Saloonen är ingen välgörenhetsinrättning.
Hon ser så ledsen ut.
Ryktet säger att hennes hemliga rädsla blev för mycket.
Hon slutade med rymdresorna.
Hemlig rädsla. Vänta här.
Hej. Peaches, eller hur?
-Vem undrar? -En vän som du inte har träffat än.
-Jag heter Ridley Jones. -Vad kan jag göra för dig, Ridley Jones?
Bara en tanke. Är du höjdrädd?
Väggarna har öron.
Förr övervann jag rädslan
och åkte på rymduppdrag med min vän Sylvia Jones.
Hon var så modig. Då blev jag också modig.
Men sen dess har rädslan tagit över.
Allt verkar läskigare nu.
Till och med Sarah blev helt stel när det brann.
Alla är rädda. Vi måste inte hantera det ensamma.
Som sagt. Mormor, jag menar Sylvia, gjorde dig modig.
Det kan Sarah också.
Gå med i teamet. Vi hjälper dig bli det rätta virket.
-Beställningen klar. -Behåll den. Klart för uppskjutning!
Va? Efter allt vårt arbete?
Förlåt.
Vi är små som skedar, ju.
Tänk att det fungerar.
Bra, för jag måste samla teamet och rädda museet snabbt.
Okej. Bara en medlem kvar.
-Vem är det? -Ismat.
-Va? -Drottning Ismat?
Ja.
-Ismat den retliga? -Den förskräckliga?
-Den morgongriniga? -Och kvällsgriniga?
Och resten av tiden? Den Ismat?
-Kom. -Skämtar du?
Nu när jag har min turhatt är jag inte rädd för nåt.
Men om nåt kunde skrämma mig vore det mumiedrottningen.
Va? Kom nu.
Hon har sina drottningfasoner, men ingen behöver vara rädd.
Oj då.
Inkräktare!
Vad sa du?
Hej.
Vi är inga inkräktare. Vi är drottningens vänner.
-Troligt. -Drottningen har inga vänner.
Tystnad.
Vi presenterar vår härskare,
Drottning Ismat Chione Jomana Edrice Khepri den Största.
-Jag bugar. -Jag ser henne inte i ögonen.
Tack, pappor.
Vem vågar inkräkta på den kungliga mumiens
heliga och smakfullt inredda område?
Snälla Ers Höghet?
Vi är invånare som har rest till utställningen för att besöka dig.
Besöka mig? Utan gåvor eller ett offer?
Skrattretande.
-Du kan få dronten. -Hallå!
Skämtar du?
Den skär sig mot inredningen.
Kom igen, Sarah. Du måste göra nåt. Alla behöver din hjälp.
Inkräktaren! Hon rymde!
Ja!
Stopp, annars blir drottningen ett såll.
Förlåt.
Kom nu.
Vad väntar du på?
Spring! De tog pluttan. Drottningen, alltså.
Släpp mig, din dåre.
Utan drottningen störtas kungariket i kaos.
Och mina kläder blir så skrynkliga.
Hitåt!
Där är de. Stoppa dem!
Jag svär, drontkebab är inte gott.
Fler ljusa idéer?
Sarah, berätta varför vi är här.
Förlåt, men vi ville prata med dig. Jag vet hur det är att ha stort ansvar.
Och ett arv att leva upp till. Det kan vara läskigt.
Men om du och vakterna slappnade av
och du fick vänner kanske du blev annorlunda.
Inte så drottninglik.
Nu känner jag igen mamma.
Det var nära ögat.
-Jag trodde vi var helt utdöda. -Vissa av oss är det.
Det stämmer.
-Du var fantastisk. -Jag var visst det.
Kom igen, jag tänkte inte vara så elak. Bara kasta er i fängelsehålan.
-Är det allt, prinsessan? -Jag är drottning.
Det är första gången ni säger det.
Det var inget.
Jag är glad att du bestämde dig för att följa med, Ismat.
Nu är ni ett team med Sarah i spetsen. Och nuet ska bli som vanligt.
Va?
Alla försvinner fortfarande. Men varför?
-Låt bli glittret, sa jag. -Jag rörde den bara.
Jag klarar inte av bråk.
Ursäkta, lillen. Vad hette du? Devon?
Det är därför jag brukar flyga solo.
Jag förde er samman, men ni är inget team.
Titta vad jag gjort
Vilken röra jag ställt till
Drömmen kan aldrig mer bli sann
Ingenting hjälper
Trots allt som står på spel
Jag försökte få er att välja varann
Vänskap kommer naturligt
Er smiddes i en eld
Ni enades Och lösningen ni fann
Det är för sent för det nu
Jag har förlorat allt
Jag kan inte tvinga er
Att välja varann
-Verkligen? -Skämtar du?
Jag är väl tvungen att åka till nutiden och fixa det på annat vis.
Min ögonkompass är trasig.
Åh nej. Det kan inte vara sant. Kom igen. Funka, är du snäll.
Ja!
Det var inte bra.
-Sällan. Är det en ögonkompass? -Oj!
Du sa inte att du var beskyddare. Det måste vara svårt.
För dig, alltså. Jag ska bli superbra på det.
Jag glömde visst det.
-Åh. Den verkar helt trasig. -Ja. Den gick sönder.
Den måste lagas innan jag åker hem,
till ett hus här och nu, inte i framtiden.
Tjusigt smide.
Du behöver en duktig smed för att laga den.
Ja, men var ska jag hitta en smed nu?
Just det. Hallå, Ida.
Så den är helt trasig.
Slår jag på den gör den så här.
Jisses!
Som jag trodde. Ögonkompassen måste smidas om.
Smidas om? Om nån kan klara det, är det du.
Jag klarar nog den bedriften. Att smälta metallen och omforma den.
Men hettan i min monter räcker inte.
Jag måste smida ögonkompassen i dinosauriens vulkan.
Vulkanen där borta?
Jag trodde att du skulle säga nåt farligt.
Nej, inte den här kopian av gummi och plast.
Den riktiga. Här.
-Milda pyramider! -Det är mycket rök.
-Och lava. -Och magma.
Den är kanske en del av min monter, men jag försöker undvika vulkanen.
Eftersom den är så farlig och aggressiv.
Ida, kan vi inte bara plåstra om ögonkompassen
och nöja oss så?
Tyvärr inte.
Ett så sällsynt och magiskt föremål måste smidas i elden.
Smidas i elden.
Ja! Precis som det brinnande trädet
kan uppdraget fixa ögonkompassen och teamet.
Oroa dig inte. Om vi samarbetar klarar vi det.
Nu när vi har delat upp verktygen måste vi skynda oss till vulkanens topp.
Jag ställer städet nära den hetaste lavan och glöden.
Oj. På nära håll är stället ännu läskigare.
Det ser ut som ett äventyr.
Ett som jag klarar själv.
Nej, vänta. Vulkanen är superfarlig.
Och Ida har så mycket utrustning att alla måste bära.
På tal om det vill du kanske peppa teamet?
Fall inte i lavan. Den är varm.
Bra peppat. Väldigt inspirerande.
Det här kan kännas omöjligt, men jag tror på er.
Om vi gör det ihop och hjälps åt når vi toppen på nolltid.
Nu gör vi det här.
Hur går det?
-Jodå. -Okej.
Klipporna är inte drontvänliga!
Oj!
Dudley!
Peaches, du räddade mig. Tack.
Det var läskigt.
Men jag börjar känna mig som det rätta virket igen.
Så här säger vi, Dudley. Om du nånsin faller fångar jag dig.
Alltid.
-Gör du det? -Självklart.
Vad har man vänner till?
Vad händer?
-Vulkanen får snart utbrott. -Bäst vi skyndar oss upp.
-Vi måste söka skydd tills det är över. -Ni kan stanna. Jag fortsätter.
-Vi måste gå ihop. -Jag vill ju inte ha nåt team.
Jag jobbar bättre ensam och teamet sinkar mig.
Jag hade rätt. Jag kan inte skydda er. Acceptera det, bara.
Sarah…
Vi faller ner i lavan.
Jag vet att du är trasig, men öppna dig en enda gång.
Blev vi friterad dront?
-Det luktar grillat! -Ridley räddade oss med ögonkompassen.
Du vet vad man säger. "Trasiga ögonkompasser går rätt ibland."
Åh. Den är helt förstörd.
Vi måste laga den innan
nåt dåligt händer.
Vad händer?
Portalen från min trasiga ögonkompass
är utom kontroll och förde in världen utanför.
Museet. Invånarna. Utställningarna.
Allt blir förstört.
Och vi blir lavalunch.
Bara om vi inte gör nåt.
Vi lagar ögonkompassen och stänger portalen innan utbrottet.
Ida, har du verktygen?
Sannerligen.
Bra. Vi smider om den här uppe. Du och teamet räddar alla i rotundan.
Jag kan inte.
Alla är rädda och förvirrade. De behöver en ledare.
Ridley, jag ljög. Jag vill ha ett team.
Men jag vågar inte. Tänk om jag gör fel och nån blir skadad?
Att förlora nån jag älskar. Det är min stora skräck.
Jag vill inte vara en misslyckad beskyddare.
Sarah, jag känner nån som liknar dig.
Hon oroar sig och ser till att alla är säkra.
Särskilt jag.
Hon känner sig misslyckad som äventyrare och beskyddare.
Men man får misslyckas.
Hjältar vinner inte varje dag Men det är okej
Ibland känner man sig svag Och det är okej
Du kan misslyckas, absolut Men hjältar håller alltid ut
De bara lär sig Att det är okej
En hjälte blir rädd ibland Men det är okej
Du lär dig mer efterhand Och det är okej
Behöver nån ditt stöd
Får ingen nöd Skrämma bort dig, nej
Det är inte okej
Om du misslyckas
Ta det bara kallt
Hur du reser dig igen Är viktigast av allt
Du vinner inte varje strid Trots allt ståhej
Gör bara ditt bästa Det blir okej
Det är okej.
Du är en Jones-kvinna, och vi ger aldrig upp.
Så vi ger aldrig upp?
Okej, teamet, vilan är över.
Vi mobiliserar.
Ridley och Ida ska fixa ögonkompassen. Många på museet är rädda.
Vi måste rädda dem.
-Okej! -Kom igen, då.
Ja!
-Är du redo? -Ja, minsann.
Jag behöver bara lite
het lava.
Vi kan påbörja smältningen.
Som smederna säger, "Här går det hett till!"
Skynda dig. Vi har ont om tid.
-Vi gjorde det. -Ja!
Vi dront-klarade det.
-Houston, vi har satt folk i trygghet. -Allt kommer att bli bra.
Mot trappan, allihop.
Åh nej! Museets hjärta.
-Varför springer du inte? -Fortsätt. Jag kommer.
Nej. Mamma!
Ida, skynda dig.
Nästan.
Oj!
Jag har den!
Åh nej.
Mamma!
Sarah, ta tag.
Min turhatt!
Turhatten är borta.
Ingen fara.
Jag börjar tro att det inte är hatten som gör äventyraren, utan…
Hjärtat nedanför den.
-Åh. Det gillar jag. -Jag med.
Åh, nej. Vi är fast.
Lady Ridley! Fånga!
Det fungerade.
-Vi klarade det! -Schyst!
-Galaktiskt bra jobbat. Vi gjorde det! -Vi gjorde det tillsammans.
Som ett team. Med stort T.
-Ja. -Ett team.
Vi klarade det visst.
Lavan är borta, så kan ni hjälpa oss ner?
Oj. Det där gjorde jag.
Vi har många rädda invånare som vill hem.
-Redo? -Gå ni.
Ni fixar det. Ni skyddar museet.
-Visst. -Japp.
Tack för att du trodde på mig. Jag ska aldrig ge upp.
Tack, Ridley.
Inga galler, inga läskiga lampor och inga vakter. Allt väl hittills.
Det kan inte stå "Den otroliga Dudley" på banéret.
-Va? Varför inte? -För att firandets höjdpunkt är jag.
Trädet, menar jag.
Nu måste jag bara få mamma att jobba kvar. Men jag behöver ingen turhatt.
Det är inte hatten som gör hjälten, utan hjärtat.
Och mammas hjärta är starkast.
Jag kan övertyga henne.
-Mamma? -Jag är i köket.
Okej. Jag vet att du vill lämna beskyddarjobbet, men…
Lämna? Vad pratar du om?
Men du sa…
Jag är en Jones-kvinna, och vi ger aldrig upp.
Ät innan vi patrullerar.
Och se upp för Peabody. Han är misstänksam.
Jag fixade inte framtiden. Jag gjorde den bättre.
-Vad sa du? -Inget.
Vad nu?
Tack för att du är min hjälte och aldrig ger upp.
Du är min hjälte, Rids. Och jag lovar att aldrig ge upp.
Undertexter: Villemo Linngård Oksanen