‎Nobil Vârstnic, ‎permiteți-mi să mă lupt cu Pickle!
‎Serios?
‎Știi ce înseamnă asta, nu-i așa, Katsumi?
‎Lăsați-mă să-i fiu hrană!
‎Înțeleg.
‎Dar, Katsumi, am niște condiții.
‎Așa s-a rezolvat.
‎Mitsunari Tokugawa a pus două condiții.
‎Una: să înceapă la șase dimineața.
‎Cealaltă e, incredibil,
‎să aibă loc la stadionul de baseball, ‎nu în arena subterană.
‎Problema nu era la condiții.
‎Problema era la mine.
‎Ar trebui să fiu eu?
‎Ar trebui să fiu eu, Katsumi Orochi?
‎Mamă?
‎De ce ai venit așa de devreme?
‎Am auzit de la tatăl tău…
‎că e un meci important.
‎De aceea am invitat-o pe persoana ‎care e cea mai importantă pentru tine.
‎O persoană prețioasă și de neînlocuit.
‎Lasă prostiile, mamă! ‎Nu-mi pasă pe cine inviți…
‎pentru că nimeni ‎nu e mai important pentru mine decât tine.
‎Ești…
‎singura mea mamă.
‎A plecat.
‎Nu-i nimic.
‎Totuși, nu e de parcă ar privi ‎un meci de baseball.
‎E persoana invitată de Natsue.
‎Îmi dau seama.
‎E persoana invitată de mama.
‎E incredibil.
‎E cea care mi-a dat naștere.
‎S-a întâmplat cu 15 ani înainte.
‎Invitat de un apropiat,
‎Doppo Orochi a rămas uimit ‎când a vizitat circul prietenului său.
‎A fost uimit de abilitatea fizică ‎și de talentul fenomenului de cinci ani.
‎Apoi, tatăl băiatului a murit ‎într-un accident.
‎Din acel moment, Doppo și soția lui
‎l-au luat în grijă pe băiat, ‎l-au adoptat și l-au crescut.
‎Măi să fie…
‎Nu ne-am mai văzut de mult.
‎Circul n-a mers prea bine în ultima vreme.
‎Măi să fie! Chiar ai pus mușchi pe tine.
‎Erai tare plângăcios.
‎Ai evoluat mult.
‎E corpul pe care mi l-ai dat tu.
‎Ar trebui să mă disprețuiești!
‎Nu vorbi prostii!
‎Ești singura mea mamă.
‎E unic să ai două mame.
‎E unic să am două atât de dragi mie.
‎Am două iubiri, dar niciuna nu e falsă.
‎Ce noroc că am două mame!
‎N-am crezut că vei lupta înaintea mea.
‎Ar trebui să fiu eu.
‎Da, ar trebui să fii tu.
‎Nu mă face să vin după tine ‎și să rezolv eu problema!
‎Îți apreciez grija.
‎Sei!
‎Lovitura directă la trunchi.
‎E elementul de bază al karatelui japonez.
‎Existența ei e mai mult decât o tehnică. ‎E simbolul karatelui în sine.
‎Acel simbol, acum redat de un grup ‎de 55.000 și revărsat peste Katsumi.
‎Sei!
‎Da!
‎Sei!
‎Există 220 de filiale Shinshinkai ‎în Tokyo,
‎cu un total de 55.000 de adepți.
‎Deși era dimineața devreme,
‎se adunaseră aici, la Tokyo Dome, ‎ca să-l inspire pe tânărul lor lider.
‎O singură expirație, ‎transformată într-o undă de șoc
‎când 55.000 au expirat la unison.
‎Sub îndrumarea ‎instructorului Atsushi Suedo,
‎un conducător de neclintit,
‎ei au strigat din toți rărunchii.
‎„Curaj, stăpâne!”
‎- Sei! ‎- Sei!
‎Tânărul lor lider se maturizase ‎mai mult decât suficient
‎pentru a le accepta pe deplin ‎așteptările incredibile.
‎- Sei! ‎- Sei!
‎Știu că ești acolo.
‎Vino aici!
‎Fălcile.
‎Pieptul.
‎Coastele.
‎Zona inghinală.
‎Coapsa.
‎Cinci lovituri în zonele de risc!
‎A reușit!
‎La țintă!
‎E puternic.
‎Nu știam că Katsumi Orochi ‎e atât de puternic.
‎Nu, a devenit remarcabil de puternic.
‎Zâmbește.
‎A fost un atac puternic.
‎Nu putea spera la mai mult.
‎Dar adversarul lui e Pickle,
‎cel mai mare luptător ‎din era dinozaurilor.
‎Fizicul modern nu se compară ‎cu abilitățile corpului său.
‎Vine. O lovitură din față.
‎Nici măcar nu fentează, lovește direct!
‎Parcă m-a lovit o basculantă.
‎Am blocat lovitura cu succes,
‎dar tot m-a afectat.
‎Părinții, care mi-au dat corpul ‎cu care pot să mă ridic.
‎Tata, Doppo, care mi-a dat abilitățile ‎cu care pot să mă ridic.
‎Mama, Natsue, ‎care m-a învățat să mă ridic.
‎Le sunt recunoscător celor patru părinți!
‎Din acel moment, zâmbetul ‎de pe fața lui Pickle a dispărut.
‎Atunci Katsumi a trecut de la rangul ‎de jucărie la cel de mâncare.
‎Pe acel tărâm îndepărtat, ‎tare îndepărtat,
‎doar cei mai puternici dușmani… ‎Doar pe ei îi mânca.
‎Pentru că erau cei mai puternici.
‎Legea junglei e absolută.
‎Doar el a continuat să sfideze acea lege, ‎definită de Dumnezeu.
‎Îi mânca doar pe cei care-l atacau.
‎În anarhia sa, era singura lui regulă.
‎O mică sursă de mândrie.
‎Iar acum, acest puternic dușman ‎îl obliga să adopte aceeași poziție.
‎Gata cu joaca.
‎Baki, uită-te la poziția lui Pickle!
‎Da.
‎E exact ca a lui Yujiro Hanma.
‎Nu contează asta.
‎Ce ai pățit, Katsumi?
‎Cum ai devenit atât de suplu?
‎Maestre, ce părere aveți?
‎Se va termina acum?
‎Din ce-ați văzut până acum, ‎ce părere aveți despre Pickle?
‎Dacă mi s-ar permite…
‎Președintele a făcut un pas în față!
‎Aș vrea să-i opresc inima.
‎Fără îndoială, acum!
‎În clipa aceea, ‎lui Pickle i-a trecut prin minte
‎imaginea cozii de oțel ‎a rivalului său, tiranozaurul.
‎Asta e!
‎A reușit!
‎Pentru prima dată ‎în 190 de milioane de ani de viață,
‎Pickle a simțit ‎o durere necunoscută în burtă.
‎Ceva de greutatea cozii unui T-Rex
‎l-a lovit direct în stomac.
‎Exact cum mă așteptam.
‎Până și cineva ca Pickle,
‎dacă e lovit cu viteza Mach, ‎e pus la pământ.
‎Dar mai e ceva.
‎Dacă lovești pe cineva ‎cu un pumn la viteza Mach…
‎pumnul tău va fi distrus.
‎Pumnul!
‎Pickle fusese doborât, un lucru ‎pe care nimeni nu-l mai realizase.
‎Dar a fost cu prețul unui pumn, ‎esența unui luptător de karate.
‎Dar luptătorul era încântat.
‎Corpul lui stăpânise viteza Mach.
‎Acum, fiecare mișcare făcută de el ‎era determinată de acest nou calcul.
‎Luptătorul de karate Katsumi Orochi,
‎în vara celui de-al 21-lea an al său, ‎făcea ravagii.
‎Funcționează!
‎L-a copleșit!
‎A reușit!
‎A reușit.
‎Baki, crezi că asta înseamnă ‎că a câștigat Katsumi?
‎Acum se confrunta cu o problemă cauzată ‎direct de viteza Mach.
‎Așa e Pickle…
‎Dacă nu sacrifici atât de mult…
‎n-ai cum să-l pui pe Pickle la pământ.
‎Până și după pumnul lui Katsumi…
‎Corpul lui Pickle e din oțel?
‎Asta nu s-a întâmplat ‎din cauza corpului lui Pickle.
‎Domnule Payne…
‎E din cauza aerului,
‎de la spargerea barierei sunetului.
‎Bariera…
‎Sunetului??
‎De exemplu, când un avion accelerează,
‎întâlnește în mod natural ‎rezistența aerului când merge în față.
‎Rezistența crește ‎direct proporțional cu accelerația.
‎Apoi, când viteza depășește 1.225 km/h,
‎sparge bariera sunetului.
‎Problema e povara pusă
‎pe obiect când distruge bariera sunetului.
‎Sunt multe rapoarte despre tragedii.
‎Uneori, nici măcar avioanele din metal ‎nu au rezistat acestui fenomen.
‎Toți credem că aerul nu opune rezistență.
‎Dar, când mâinile și picioarele lui ‎au depășit 1.225 km/h,
‎au suportat o povară grozavă.
‎Adică faptul că a spart bariera sunetului ‎e așa de distructiv?
‎Și-a sacrificat mâinile și piciorul stâng
‎ca să obțină un avantaj veritabil.
‎Dar Pickle deja își revine.
‎Deja își recapătă zâmbetul.
‎Se ridică.
‎Până și după loviturile alea!
‎N-au avut efect?
‎Ce ridicol!
‎Cel care lovise era în genunchi, ‎în timp ce cel lovit îl privea de sus.
‎De ce trimisese Dumnezeu așa ceva ‎în lumea modernă?
‎Nu-mi place s-o spun, ‎dar Katsumi nu a comis
‎nicio greșeală.
‎Acesta e rezultatul firesc ‎al celor întâmplate. Asta e tot.
‎Nu înțelegeți.
‎Recunosc: voi, specialiștii ‎în arte marțiale, sunteți puternici.
‎Mi-ați depășit cu mult așteptările.
‎Recunosc asta.
‎Dar gândiți-vă!
‎Rivalii lui Pickle erau ființe primitive.
‎Aveau mărimea ființelor primitive.
‎Un lucru e sigur.
‎Atacurile fiarelor de 15 tone, ‎15.000 de kilograme,
‎nu pot fi mai slabe ‎ca atacul lui Katsumi de 100 kg.
‎Va folosi mișcarea!
‎N-am făcut nicio greșeală.
‎Nici măcar una.
‎Dar, în consecință, ‎mi-am distrus mâinile și un picior.
‎Ce fețe aveți!
‎Până și cei doi.
‎Nu vă faceți griji!
‎Încă nu am folosit-o.
‎Mișcarea pe care doar eu o stăpânesc.
‎Singurul și unicul Mach!
‎Adică mai are un as în mânecă?
‎Haide, prietene!
‎M-am gândit ‎doar la cum să-mi lovesc adversarii.
‎Să lovesc puternic. Să lovesc repede.
‎Să-i lovesc și să-i rănesc.
‎Am făcut mușchi pentru atacuri puternice.
‎Am devenit suplu și elastic ‎ca să-mi rănesc adversarii.
‎Mi-am reinventat oasele neclintite ‎ca să devin precum un bici.
‎Drept urmare, mi-am dezvoltat
‎propria mișcare grozavă, puternică, ‎originală și de ultimă oră.
‎Mă surprinde și pe mine.
‎Toată viața mea m-am gândit ‎doar la cum să lovesc puternic.
‎Când mă gândesc ‎că această lovitură finală creată de mine
‎nu-i menită să atingă ținta!
‎Sânge!
‎Al cui e?
‎Fie invenție accidentală, ‎fie dar de la Dumnezeu,
‎biciul e o unealtă care poate atinge ‎viteza Mach doar prin locomoția umană.
‎Momentul în care biciul ‎atinge viteza maximă e ăsta.
‎Nu atunci când lovești cu biciul,
‎ci momentul minunat ‎când vârful se întoarce.
‎Și-a pus toată viața în atacuri
‎și nu s-a îndoit de strategia sa.
‎Era evident că trebuia să-l atingă. ‎Se presupunea că-l va ataca.
‎Dar a trebuit să renunțe ‎la strategia asta.
‎Și a obținut o viteză Mach și mai mare,
‎o undă de șoc și mai mare.
‎Era de așteptat.
‎Nu-s bici.
‎Nu au articulații multiple.
‎Sunt oase obișnuite.
‎Oasele lui…
‎Ies prin piele!
‎E firesc.
‎Oasele nu sunt bice.
‎Vraja s-a risipit.
‎M-am trezit din vis.
‎Ajunge. Mă pot trezi acum.
‎Se poate risipi acum.
‎Nu mai am ce să folosesc.
‎La țanc.
‎Eu am rămas în picioare!
‎Această victorie mi-a fost dată de toți!
‎Da!
‎Măi să fie! Băiatul ăsta, în câteva zile,
‎a ajutat kung-fuul să avanseze ‎cu 50 de ani.
‎Minunat…
‎Katsumi Orochi a dobândit ‎un talent remarcabil!
‎Nu pot decât să-mi plec capul.
‎Sei!
‎Vă mulțumesc.
‎Deși nu merit, vă mulțumesc.
‎Simt că ar trebui să-mi cer scuze.
‎Așa te simți când ești apreciat.
‎Asta înseamnă aprecierea adevărată.
‎E… E doar adormit?
‎Imposibil. E o nebunie.
‎Sei!
‎Nu fiți surprinși!
‎Omul ăsta nu a fost doborât.
‎S-a culcat singur.
‎Glumești!
‎Doar ia o pauză?
‎Cât despre lupta asta, deja s-a terminat.
‎Adică n-a câștigat Katsumi?
‎E clar pentru oricine ‎că a suferit răni grave.
‎Dacă lupta ar fi avut loc în natură,
‎nu ar mai fi fost nevoie ‎să-l atace pe Katsumi.
‎Atunci, ce e de făcut acum?
‎Nu există risipă în lumea naturală.
‎Doar dormi și aștepți ‎până când oponentul nu mai respiră.
‎Pentru Pickle, așa e logic.
‎Cred că asta a vrut să spună Tokugawa.
‎Pickle îi iubește pe cei care-l atacă. ‎Îi mănâncă pe cei pe care îi iubește.
‎Mâncându-i, își ia rămas-bun.
‎Așa că varsă lacrimi.
‎Sunt recunoscător.
‎Ceva e în neregulă.
‎Acest om, cel mai puternic om ‎de când s-a format planeta,
‎m-a recunoscut drept un adversar puternic.
‎Eforturile mele au dat roade.
‎Cum îl răsplătesc pentru sentimentul ăsta?
‎Cum îi răspund?
‎Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă