‎S-a ridicat.
‎S-a ridicat!
‎Credeam că s-a terminat!
‎Domnule președinte, fugiți!
‎Știam eu.
‎Pickle, m-am distrat destul.
‎Ia-mă! Ia-mi viața!
‎Nu se poate!
‎Deci, Pickle‎…
‎am gust bun?
‎Nu!
‎Îmi respect promisiunea.
‎După ce am ajuns aici, ‎nu mă aștept să scap cu viață.
‎Ai câștigat. Mănâncă-mă!
‎Nu doar brațele mele. ‎Nu doar picioarele mele.
‎Nu doar capul meu.
‎Nu lăsa nimic!
‎Se va lăsa mâncat. Chiar se va lăsa!
‎Iartă-mă, Pickle!
‎Dar nu e epoca dinozaurilor.
‎Nu-mi pot respecta promisiunea!
‎Nu sunt gloanțe. Iartă-mă!
‎Doppo!
‎Dle director!
‎Fondator Orochi!
‎Spuneți-le oamenilor să lase armele!
‎Nobile Vârstnic, doar nu…
‎aveți de gând ‎să-mi faceți fiul de rușine, nu?
‎Ce?
‎A fost o promisiune nescrisă
‎între Katsumi și Pickle, ‎de la bărbat la bărbat.
‎Nu puteți interveni.
‎Își va respecta promisiunea.
‎În toate epocile, rasele, ‎culturile și inteligențele,
‎există un comportament pe care îl practică ‎toți, indiferent de deosebiri.
‎Forțele naturii ‎depășesc înțelegerea umană.
‎Când se confruntă cu amenințări ‎care nu pot fi controlate…
‎lumea dă dovadă de o omenie incredibilă, ‎care nu poate fi imitată.
‎Când întâlnesc iubirea, ‎voința de sine sau duioșia
‎dintr-un motiv sau altul, ‎oamenii își împreunează mâinile.
‎Trebuia să fie o captură de război,
‎dar fusese oferită de un prieten.
‎Deși era sălbatic, era om.
‎Deși era un om primitiv, ‎era prietenul lui.
‎Ești provocat.
‎Lupți. Câștigi. Mănânci.
‎Ești atacat. Ripostezi.
‎Lupți. Câștigi. Mănânci.
‎În epoca luptelor nesfârșite,
‎hrana era din abundență.
‎Nu lipseau cei de la care putea lua.
‎Se lupta cu cei mai puternici.
‎Nu era nevoie să se abțină.
‎Îi învingea pe cei mult mari ‎și mai puternici.
‎Asta-l făcea mândru.
‎Și acum,
‎un nou dușman îl înfrunta, ‎un dușman mai mic decât el.
‎Lovea cu picioare mici
‎și pocnea cu mâini mici.
‎Era slăbănog, ‎fără gheare, colți sau otravă.
‎Dar atacurile lui erau ‎ incomparabil de dure.
‎Colții aceluia, cornul aceluia,
‎puterea cu care călca acela. ‎Era la egalitate cu ei.
‎Unele lucruri pot fi înțelese fără limbaj.
‎Cel mai probabil, ‎acest mascul mic a făcut un sacrificiu.
‎Și fără să știe cuvântul „sacrificiu”,
‎Pickle a înțeles esența sacrificiului.
‎Acest mascul a obținut o armă puternică ‎în schimbul unui efort enorm.
‎Până și cu mâini mici, ‎până și cu picioare mici…
‎Până și fără limbaj, ‎Pickle a înțeles ceva.
‎A transformat acele lucruri mici și moi
‎în colți, coarne și gheare.
‎Această realizare ‎era o comoară de neînlocuit.
‎Dar tot a oferit ‎o comoară atât de prețioasă.
‎Efort, sacrificiu, fragilitate, ‎consolidare, perfecționare și comoară.
‎Fără să știe un cuvânt, a înțeles.
‎Pentru prima oară, ‎a ales să se retragă cu stomacul gol.
‎Corpul lui Pickle se umpluse ‎de o senzație misterioasă de satisfacție.
‎Ce?
‎Ce e?
‎Cei… Cei 55.000 de oameni au dispărut.
‎Cei 55.000 de membri ai Shinshinkai ‎umpluseră stadionul.
‎Bineînțeles că nu plecase niciunul.
‎Toți membrii erau în genunchi.
‎Nu puteau suporta să-l privească de sus ‎pe respectatul lor lider.
‎Fără nicio comandă,
‎au îngenuncheat din proprie inițiativă.
‎Lăsându-și privirea în jos, ‎și-au arătat devotamentul.
‎Baki era plin de regrete.
‎N-am crezut că vei lupta înaintea mea.
‎Din invidie, n-a putut să-și înghită ‎comentariul nepoliticos.
‎Acest lider jucăuș și răsfățat…
‎Cine ar fi crezut că va da dovadă ‎de o asemenea noblețe?
‎Tatăl lui era mândru.
‎Deși nu erau rude de sânge, ‎erau tată și fiu.
‎Gândindu-se la asta, a fost chiar atunci,
‎când Doppo l-a informat ‎de înfrângerea marelui războinic Retsu.
‎Tu nu înțelegi.
‎O spun din nou.
‎Exact asta înseamnă subestimarea!
‎A simțit la fiul său ‎ceva cu totul diferit.
‎Încearcă să se schimbe.
‎Incredibil!
‎A fost o schimbare dată naibii.
‎Unde e Pickle?
‎Nu auzi?
‎Acel urlet ‎care răsună din adâncul Pământului.
‎Deși Pickle pare nevătămat,
‎a fost o luptă dată naibii pentru el.
‎E ceai chinezesc.
‎Amestec inventat de mine.
‎Miroase bine.
‎E bun.
‎Frunzele din ceaiul chinezesc ‎sunt fermentate.
‎De aceea aroma și savoarea ‎sunt foarte bogate.
‎Da, foarte bogate.
‎Ceaiul verde japonez ‎gyokuro ‎e fain, ‎dar nu mă mulțumește.
‎Îți fac eu o ceașcă de ‎gyokuro ‎excelentă.
‎Nici ceaiurile ‎bancha, sencha ‎și ‎hojicha ‎nu sunt fermentate,
‎dar sunt delicioase.
‎Katsumi, înțeleg pe deplin ‎că e lipsit de considerație să spun asta
‎acum că ți-ai pierdut brațul.
‎Te invidiez.
‎E foarte supărător.
‎Nu voi fi modest.
‎Oricine trăiește pentru lupte ‎și arte marțiale ar fi fost invidios.
‎A fost genul ăla de luptă.
‎Recunosc că e adevărat.
‎Totuși, e de la sine înțeles
‎că nu am reușit asta singur.
‎E și meritul tău, ‎Kaiou Retsu, al lui Kaiou Kaku…
‎și al numeroșilor noștri predecesori ‎din China, Okinawa și Japonia
‎care, timp de mii de ani,
‎au evoluat neîncetat.
‎Respirația și căldura sutelor ‎de mii de milioane de strămoși.
‎Și va continua la nesfârșit.
‎Simt asta.
‎Am avut norocul să reprezint toate astea.
‎Acea luptă a fost o colaborare ‎între Japonia și China.
‎Dar tot n-ai câștigat.
‎Salut!
‎- Hei! ‎- Cum îndrăznești să spui asta?
‎Trebuia…
‎spus.
‎Baki,
‎poate că n-am avut destulă putere, ‎dar am luptat până la capăt.
‎Nu te las să negi asta.
‎Nu voi avea parte ‎de o luptă mai bună de-atât.
‎Crezi că poți termina ce am început eu?
‎Sigur.
‎Era o priveliște misterioasă.
‎Bărbatul pur și simplu mergea.
‎Dar oamenii de pe stradă
‎s-au oprit pentru o clipă.
‎Dar el pur și simplu mergea.
‎De exemplu, să zicem că o tânără antilopă
‎se plimbă prin savana africană.
‎Când, din păcate,
‎dă peste un ghepard tânăr.
‎Are puterea să ajungă ‎la 110 km la oră în patru secunde.
‎E cel mai rapid.
‎Ce ghinion pentru ea!
‎Situația în care se află tânăra antilopă ‎e așa de disperată,
‎încât tot trupul îi tremură ‎și nu se mai poate mișca.
‎Exact același lucru ‎se întâmpla aici și acum.
‎Nimeni nu-i știa numele. ‎Era doar un străin în trecere.
‎Fără să știe nimic despre el,
‎cele 60 de trilioane de celule din corp ‎au reacționat înaintea minții.
‎Nu pare că vrei să lupți.
‎Speram să mi te alături un minut.
‎BARUL BACCHUS
‎Ce am spus?
‎Da.
‎Privind retrospectiv, ‎de la asta a început totul.
‎Dacă nu-i spuneai tu asta…
‎De asta nimeni nu vrea ‎să fie pe lângă tine.
‎Nici eu, nici Baki, nici măcar tatăl tău.
‎…singurul meu fiu, Katsumi,
‎nu se schimba niciodată.
‎Nu-l dați pe gât dintr-un foc!
‎Până și o pisică ‎se poate transforma în leu.
‎Pentru o pușlama răsfățată și inutilă,
‎se poate spune ‎că s-a descurcat destul de bine.
‎Totuși, Doppo Orochi…
‎Ai făcut o greșeală crucială.
‎Ai mare dreptate.
‎Deci îți dai seama singur?
‎Sunt dezgustat de mine.
‎Am fost prea indulgent.
‎Tu.
‎Da? Da.
‎Un Port Ellen de zece ani.
‎Desigur, domnule.
‎Cum îl doriți?
‎Cu gheață? Simplu?
‎Dă-mi sticla și o halbă!
‎Poftim?
‎Chiar bea whisky cu halba?
‎Bea whisky cu 70% alcool dintr-o halbă?
‎Ai fost prea indulgent? Cum așa?
‎Exact.
‎Am fost atât de uimit de evoluția ‎fiului meu, încât am uitat de mine.
‎Văzându-mi fiul evoluând atât de mult,
‎văzându-mi copilul ‎făcând progrese fenomenale,
‎mi-am uitat datoria.
‎Datoria unui specialist în arte marțiale.
‎Chiar dacă suntem tată și fiu, ‎n-ar trebui să fim indulgenți.
‎Deși asta predau,
‎deși asta proclamă toate artele marțiale,
‎toți ne lăsăm amețiți ‎de poveștile sentimentale despre evoluție.
‎Cel mai puternic karatist din lume?
‎Ce glumă!
‎Doppo Orochi.
‎Ai recunoscut totul acum.
‎În adâncul Colorado,
‎în nemișcatul strat de sare gros ‎de 1.000 de metri,
‎era un războinic antic înghețat ‎de 190 de milioane de ani.
‎Apoi, creatura aia a fost înviată ‎cu ușurință în epoca modernă.
‎Doppo, cum interpretezi asta?
‎Scuză-mă! Adu-mi un pix și hârtie!
‎Da.
‎Uite așa!
‎Pickle a dormit 190 de milioane de ani.
‎Iar noi putem lupta
‎în jur de 50 de ani, ‎mai mult sau mai puțin.
‎Răspunsul e…
‎unul din 3.800.000.
‎Înțeleg.
‎Dintr-o perspectivă matematică,
‎orice rezultat sub 1 din 300.000 ‎e considerat zero la sută.
‎Cu alte cuvinte, ai putea spune ‎că nu se va întâmpla niciodată.
‎Numărul ăsta…
‎Nu e o coincidență.
‎E motiv de laudă.
‎Ceva incredibil de mare a observat.
‎Acolo sus,
‎cineva spune că e singura dată ‎când vom putea afla
‎cine e cel mai puternic om ‎din istoria Pământului.
‎Incredibil!
‎Asta nu s-a mai întâmplat.
‎Nu-mi pot imagina nici măcar umbra lui.
‎Pickle…
‎Ești grozav.
‎Cine naiba ești tu?
‎N-am o imagine clară.
‎L-am văzut cu propriii mei ochi.
‎Mi s-a întipărit în minte.
‎Mâinile alea extraordinar de lungi ‎și de feroce.
‎Picioarele alea ca niște arcuri puternice ‎care acționează repede.
‎Ochii aceia limpezi, luminați ‎de flăcările vremurilor primordiale.
‎Pielea lui. Gura lui. ‎Caninii ăia supradezvoltați.
‎Și înfățișarea lui când luptă.
‎Dar tot…
‎nu pot să mi-l imaginez în fața mea.
‎Nu pot să mi-l imaginez.
‎Retsu.
‎Fabrica ta de monștri.
‎Așa cum mă așteptam, e simplă.
‎Te antrenezi, nu?
‎Mai degrabă primesc o lecție.
‎Că nu sunt nici pe departe egal ‎cu fiara aia.
‎Ce naiba e Pickle?
‎Nu știu. Nici Katsumi nu știe.
‎Nici măcar cei ‎care s-au luptat cu el nu știu.
‎Din păcate, nici eu, nici Katsumi
‎n-am putut declanșa ‎tot potențialul lui Pickle.
‎Abia dacă mai rezist, Retsu.
‎Îți vine să crezi?
‎Mă voi răfui ‎cu un tip incredibil de puternic!
‎Nu știm cât de puternic e.
‎Nici nu știm ce va face!
‎Mă voi lupta cu tipul ăsta!
‎Văd că te-ai pregătit.
‎Să-l contactăm pe Tokugawa mâine!
‎E prea ușor.
‎Nu-l contactăm mâine.
‎Mâine, la prima oră, ‎mă duc personal la Pickle.
‎Baki…
‎Poate că nu vrei să auzi asta,
‎dar, când m-am uitat la tine,
‎parcă l-am văzut pe tatăl tău, ‎Yujiro Hanma.
‎Mi s-a părut ‎că vorbesc cu însuși Căpcăunul.
‎Te-am căutat, ‎Homo erectus.
‎Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă