‎Ridică-te!
‎Poate că nu înțelegi limbajul, ‎dar mă înțelegi, nu?
‎O facem.
‎A înțeles perfect.
‎I s-a ridicat părul în cap.
‎A început să rânjească.
‎„Drăguț. Locul ăsta e drăguț.”
‎Masculul era încântat.
‎Așteptând aici,
‎se întâmplau lucruri minunate.
‎Și azi, ‎sosise o jucărie absolut fantastică.
‎Diferit de acela. Și diferit de celălalt.
‎Nu mai văzuse așa ceva.
‎De când venise aici…
‎nu mai avusese parte ‎de un contact atât de direct.
‎Genul de ferocitate ‎care i-a trezit amintiri nostalgice.
‎Așa cum m-am gândit.
‎Deși ai încasat o lovitură direct în față,
‎nimic nu sugerează ‎că ți-ar fi fost afectat creierul.
‎Pun pariu că e din cauza constituției ‎și rezistenței, ca ale bivolului indian.
‎Dar cel mai mult mă interesează
‎caninii tăi.
‎Deși ai încasat pumnul meu, ‎ei nu s-au clintit.
‎Sunt prea mari ca să fie numiți „zimți”.
‎Sunt colți. E clar că sunt arme.
‎Pickle.
‎Hai să ne mușcăm!
‎Am o mușcătură atât de puternică, ‎încât pot face praf o nucă de cocos.
‎Colții tăi au străpuns ‎armura dinozaurilor din epoca ta.
‎Care sunt mai buni?
‎Deși nu înțelegea limbajul,
‎a înțeles așa cum copilul ‎înțelege inima mamei.
‎Ca doi iubiți care se apropie ‎fără să schimbe niciun cuvânt,
‎armele care reprezentau ‎cele două epoci voiau să se înfrunte!
‎Să se ciocnească.
‎Să se întâlnească.
‎Să se alăture.
‎Vreau să fiu cu tine.
‎Salut, Nobile Vârstnic!
‎Scuze că te anunț din scurt.
‎Serios?
‎Mâine?
‎O luptă în arenă?
‎E…
‎o cerere nesăbuită și târzie.
‎Baki, ce-ar fi ‎să îți spun unde sunt acum și ce văd?
‎Glumești!
‎Baki, e prea târziu!
‎Ce e, Baki?
‎Jack!
‎Ce umilitor!
‎Ce se petrece?
‎Ce rușinos!
‎Jack!
‎I-a fost mâncată fața!
‎Jack…
‎Zâmbește. Chiar zâmbește!
‎Deși i-a fost sfâșiată fața!
‎Deși i-a fost mâncată fața,
‎nu a renunțat deloc!
‎Jack!
‎Ia te uită!
‎Ce pumn de la Jack!
‎L-a făcut să zboare pe uriașul de Pickle, ‎deși are 200 de kilograme!
‎Ce pumn puternic!
‎Senzația asta…
‎E diferită.
‎În trecut, am lovit multe fălci.
‎Am zdrobit multe fălci.
‎Dar a lui Pickle e complet diferită!
‎Parcă falca în sine cântărește ‎200 de kilograme.
‎Cu alte cuvinte, chiar dacă mi-am folosit ‎toți mușchii, oasele, respirația
‎și toate capacitățile la maximum ‎ca să dau cel mai puternic pumn,
‎craniul lui Pickle ‎nici măcar nu s-a cutremurat.
‎Creierul lui Pickle nu s-a mișcat deloc!
‎Jack…
‎De ce nu l-a doborât lovitura aia?
‎Mă uit la lupta asta de dinainte să vii.
‎Nu e momentul să fii uimit ‎de soliditatea lui Pickle.
‎Poziția aia…
‎Cu siguranță îți amintești.
‎Asta e poziția de luptă
‎care l-a distrus ‎pe maestrul chinez de kung-fu, dl Retsu.
‎Pumnul cu care l-a lovit ‎domnul Jack acum o clipă l-a stârnit.
‎Cu alte cuvinte,
‎domnul Jack l-a făcut pe Pickle ‎să adopte poziția după doar două lovituri.
‎Uite-l că vine!
‎E singur?
‎A fost aruncat acolo?
‎Fața îi fusese sfâșiată.
‎Era clar că dopajul avea efectul maxim.
‎Deși fusese aruncat în aer 15… ‎Nu, 20 de metri,
‎Pickle deja începuse să se ridice.
‎Privind lupta,
‎Baki a înțeles că era prea târziu.
‎Înțelegerea s-a transformat în realizare.
‎Realizarea s-a transformat în durere.
‎Spune, șefu'…
‎Ce-ar fi să răspunzi, șefu'?
‎Noi, oamenii moderni, am evoluat?
‎Spune, șefu'!
‎E…
‎Lupta asta e…
‎Simți, șefu?
‎Simți la ce mă gândesc?
‎Pentru ce am trăit până acum?
‎Mâncare bună, băutură bună, femei,
‎bani, statut, glorie…
‎Am abandonat toate lucrurile astea.
‎Am nevoie de un singur lucru.
‎Mă mulțumesc cu o viață trăită ‎pentru un singur lucru.
‎Să fiu puternic!
‎N-am încetat niciodată să exersez, ‎până nu m-am mai putut stăpâni.
‎Am luat pastile până era să mor.
‎Am vrut să mă fac mare.
‎Folosind alungirea oaselor,
‎am obținut înălțime ‎în schimbul durerii insuportabile.
‎Toată activitatea mea biologică ‎a fost cu scopul de a obține forță.
‎Pentru un singur lucru m-am străduit.
‎Iar acum reprezint epoca modernă.
‎Deci, șefu'…
‎Lupta…
‎Asta…
‎Nu crezi că sunt potrivit pentru asta?
‎Jack împotriva lui Pickle era o luptă ‎între cel mai modern și cel mai vechi.
‎El provenea dintr-o epocă îndepărtată, ‎din perioada cretacică.
‎Deși omul primitiv ‎nu văzuse niciodată o oglindă,
‎a înțeles repede că, în mână, ‎era o parte a corpului său.
‎Din cauza durerii.
‎Deși îl durea îngrozitor, a auzit-o.
‎Era o arenă subterană.
‎Ferită de zgomotele de la suprafață. ‎Fără sunete.
‎În locul unde nu se auzea niciun sunet, ‎doar Pickle a auzit-o.
‎Nu un sunet, ci lipsa de sunet a tăcerii.
‎„Sunet”.
‎Liniștea din urechea dreaptă. ‎Liniștea din urechea stângă lipsă.
‎Tăcerea din fiecare ureche era diferită.
‎Ură.
‎De neiertat.
‎Pur și simplu de neiertat.
‎Omul ăsta a furat o parte din mine…
‎Spune, șefu! Noi, oamenii moderni…
‎Nu poate fi iertat!
‎Ne-am îmbunătățit?
‎Sau ne-am deteriorat?
‎Ce s-a auzit?
‎Nu s-a clintit.
‎S-a ferit în ultima secundă.
‎A dezvoltat abilitatea asta?
‎Norul ăsta de praf…
‎De ce e atât de mult praf?
‎Sunetul ăla… De unde provine?
‎Ai văzut?
‎Dle Tokugawa, înțelegi ce înseamnă asta?
‎Sunetul ăla.
‎S-a ferit fără să se clintească.
‎Tot praful ăsta.
‎Ce naiba se întâmplă?
‎Sunt aproape! Sigur îl voi nimeri…
‎Iarăși sunetul ăla.
‎Am ratat!
‎Nu s-a mișcat.
‎Știu că i-am măturat picioarele de sub el!
‎E imposibil!
‎Se pare că vedem…
‎Și iar s-a auzit sunetul ăla.
‎Asta e mișcarea lui Pickle din acea epocă, ‎o mișcare din perioada cretacică!
‎Ce naiba e asta?
‎M-am prins. Deci așa stă treaba.
‎E nemaipomenit de haios.
‎L-am lovit cât se poate ‎de puternic și de repede.
‎M-am gândit că nu va putea reacționa ‎destul de repede și nu se va putea mișca.
‎Nu fi prost!
‎Nu doar că s-a mișcat,
‎dar s-a ferit de loviturile mele puternice ‎fără prea mare efort.
‎În plus, s-a folosit de zidul ‎de la zece metri în spate ca de un arc
‎și s-a întors în același loc, ‎mulțumit de sine.
‎Și nici n-am reușit să văd asta,
‎de două ori!
‎Nemaipomenit de haios.
‎Am auzit odată o poveste.
‎Să zicem că un om și o pisică ‎ar trebui să se lupte într-o cușcă.
‎Pisica are multe arme ‎care le lipsesc oamenilor:
‎gheare, colți, reflexe.
‎Dar, cel mai important, ‎la nivel de coordonare motorie și viteză,
‎pisica îi depășește cu mult pe oameni.
‎Deci, fără o armă, ‎oamenii nu pot echilibra balanța.
‎Chiar dacă omul e ‎de zeci de ori mai greu decât pisica.
‎Despre asta e vorba!
‎Adică Pickle s-a mișcat cu o viteză
‎căreia reflexele dinozaurilor ‎nu i-au putut face față.
‎Asta e!
‎Deci, luptându-mă cu el,
‎e de parcă i-aș putea învinge ‎pe acei dinozauri!
‎Doamne, pentru prima dată, Te rog ceva.
‎Te rog, ajută-mă să câștig…
‎S-a terminat.
‎Își proclamă victoria.
‎Pentru că a câștigat.
‎Nu se poate.
‎Un adversar demn e un prieten bun.
‎Se întâlnesc, se luptă, unul învinge.
‎După ce se termină, ‎trebuie să se despartă.
‎Căci învingătorul îl mănâncă ‎pe cel care a pierdut.
‎Nu se poate.
‎Mie îmi vine să plâng.
‎Mai întâi, Kaiou Retsu,
‎apoi Katsumi Orochi,
‎acum Jack.
‎Sunt bărbați pe care îi admir.
‎Domnule Tokugawa, nu e momentul ‎să te răsfeți cu sentimentalisme.
‎Baki!
‎Cu mult, mult timp în urmă,
‎când Pickle era încă adolescent,
‎a fost atacat de un dușman mai mic ‎decât el pentru prima dată.
‎În cele din urmă, ‎a ucis creatura enervantă.
‎Pickle a dezmembrat ființa zdrobită
‎și a mâncat-o.
‎Sacul de miere a explodat,
‎umplându-i gura cu o dulceață aparte.
‎Apoi s-a întâmplat.
‎Un șoc.
‎Un șoc subit care i s-a răspândit în gură.
‎Acea senzație era mult mai rea ‎decât durerea.
‎De parcă gura lui era un vulcan
‎care scuipa magmă.
‎Deși gura îi era mică,
‎căldura dogoritoare dinăuntrul ei ‎era nemaipomenită.
‎A fugit de nebun toată ziua.
‎Nu și-a dat seama când, ‎dar nu mai putea mișca.
‎Așa că și-a întipărit în minte
‎că unii adversari nu mor ‎nici după ce sunt omorâți.
‎Omul acela se număra printre ei.
‎Deși era în acea stare, Pickle era sigur ‎că mai avea un as în mânecă.
‎Aceste amintiri și senzații ‎îl agitau pe Pickle.
‎Dacă ar fi fost spuse prin viu grai, ‎așa ar fi sunat.
‎Firește, nu erau cuvinte.
‎Firește, erau un gând de moment.
‎S-a așezat fără să-l mănânce.
‎E evident că e inconștient.
‎Chiar dacă Jack e o fiară,
‎nu poate riposta în starea asta.
‎De ce s-a retras Pickle?
‎De ce se temea?
‎Oare ce-o fi?
‎Nu!
‎Până și inconștient…
‎Dacă Pickle ar fi continuat ‎și l-ar fi atins pe Jack,
‎degetele lui mijlocii i-ar fi străpuns ‎ambele urechi
‎și cel mai probabil i-ar fi tăiat ‎bulbul rahidian.
‎Dacă s-ar fi întâmplat asta, ‎rezultatul ar fi fost altul.
‎Era memoria celulară ‎pe care singur și-o pregătise.
‎Deși inconștient,
‎Jack tot putea ‎să te trimită naibii ca nimeni altul.
‎Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă