‎Se apropie de el cu ușurință!
‎Stai! Și-a pierdut deja cunoștința?
‎L-a plesnit!
‎Asta e tot ce pot face.
‎Șocul de după căzătura de la 30 de metri…
‎E ca atunci când am căzut ‎la locul de joacă în copilărie.
‎Sau când am căzut din leagăn.
‎Ca atunci când am fost lovit puternic ‎în plexul solar.
‎Mi-e tare greu să respir.
‎Organele mele interne sunt în haos total ‎după impactul cu solul!
‎Diafragma mea s-a ridicat la maximum, ‎zdrobindu-mi plămânii,
‎împiedicându-mă să mă alimentez ‎cu oxigen proaspăt!
‎E sărat… Sânge?
‎Miros de fier… Sânge?
‎Scuip sânge! Hemoragie internă!
‎Vreau să mă prăbușesc!
‎Vreau să mă întind pe jos!
‎Vreau să mă pun în genunchi!
‎Parcă genunchii mei susțin ‎o piatră enormă.
‎Vreau s-o las să mă strivească!
‎Oricât de dur ar fi Baki,
‎să cadă de la înălțimea aia…
‎E mult peste ce poate îndura un om.
‎N-are cum să nu fie rănit.
‎Mă mir că poate sta în picioare.
‎Dar omul sălbatic și-a dat seama.
‎Tovarășul de joacă de neînlocuit ‎care stătea în fața lui
‎poate părea să fie bine la prima vedere,
‎dar era doar un camuflaj.
‎Adevărul era că suferise leziuni uriașe.
‎Deși cel din fața lui ‎părea pregătit să lupte, în sinea lui,
‎asta voia cu adevărat să facă.
‎Pickle, ce mai aștepți?
‎Doboară-mă! Sunt imobilizat!
‎Omul primitiv a regretat.
‎Nu sta degeaba!
‎Dă-mi un pumn! Lovește-mă!
‎„Am…”
‎E ocazia perfectă!
‎„…exagerat.
‎Am fost prea dur cu jucăria asta fragilă.
‎Te rog, readu-l la normal!”
‎Umilința de a-ți vedea adversarul ‎rugându-se pentru tine…
‎Când a văzut asta,
‎mândria tânărului a reușit cumva…
‎Nu te ruga pentru mine, la naiba!
‎…să depășească durerea fizică de neegalat.
‎Cu plămânii zdrobiți, oricât încerca,
‎nu putea vorbi.
‎Nu te ruga, la naiba!
‎Să te văd!
‎Nenorocitul naibii.
‎Vine!
‎Ce… Ce naiba face Pickle?
‎Tokugawa nu și-a dat seama, ‎dar cei trei luptători activi au făcut-o.
‎Incredibil…
‎Nu pot să mă uit.
‎Hei…
‎„E în regulă.
‎Nu dau tare.
‎Nu știu de ce toată lumea se teme,
‎dar nu-s lovituri periculoase.”
‎Nenorocitule…
‎„Bine?
‎Joacă-te cu mine!”
‎Îl lua așa de ușor, încât se prefăcea ‎că armele lui erau inofensive.
‎În trecut,
‎Drogul cerebral era declanșat ‎doar de durerea fizică.
‎Creierul lui a reacționat ‎fără să fi fost împins de dureri fizice.
‎Loviturile inofensive ‎pe care i le dăduse Pickle
‎l-au atins în punctul cel mai sensibil.
‎Poftim?
‎L-a lovit ‎în zona sensibilă cunoscută ca „mândrie”.
‎Nu-i vina nimănui.
‎Nu face asta!
‎Nu se poate!
‎Fiindcă… sunt slab.
‎Nesăbuitule!
‎Îmi pare rău, Pickle.
‎Poftim?
‎Sinucidere?
‎Te-am făcut să te îngrijorezi.
‎Eu am inițiat lupta.
‎Eu te-am instigat,
‎dar te-am făcut să te îngrijorezi.
‎Nu știu câte sute de milioane de ani ai
‎și nu-mi pasă ‎dacă ești mai mare decât mine…
‎Dar nu cumva să te îngrijorezi!
‎Ce naiba?
‎Atât de nesăbuit!
‎Incredibil…
‎„E camuflaj. Evident că e camuflaj.”
‎Pickle era confuz.
‎Camuflajul e folosit ‎pentru a te preface mort,
‎pentru a te preface slab,
‎pentru a înșela,
‎pentru a păcăli ca să poți scăpa.
‎Da, e folosit pentru a supraviețui.
‎Totuși, incredibil, acest mascul
‎a repetat acțiunea ‎care-i provocase suferință,
‎provocând și mai multă durere ‎corpului deja rănit grav.
‎Există un astfel de camuflaj?
‎Camuflaj care te apropie de moarte?
‎Există o asemenea ființă?
‎Cel slab îl mănâncă pe cel puternic!
‎A ratat Baki?
‎N-are cum să-și fi revenit.
‎Stați…
‎A fost doborât!
‎Adică a avut efect asupra lui?
‎Retsu,
‎ce se întâmplă aici?
‎Nu pot fi sigur.
‎Totuși, cel mai probabil…
‎Loviturile din vremuri străvechi ‎și cele din vremuri moderne…
‎Niciuna dintre ele n-a învins corpul ‎și duritatea incredibile ale lui Pickle.
‎Baki trebuie să-și fi dat seama
‎că nici o lovitură directă ‎nu-i va zdruncina creierul.
‎Așa că a încercat ceva.
‎A lovit cu un singur strat de piele.
‎Piele?
‎În loc să lovească direct,
‎abia dacă atinge maxilarul inferior.
‎Această tehnică se observă în box, ‎deși extrem de rar.
‎Un fulger temporar, confundat cu o ratare.
‎Dar adversarul cade în față ‎și nu se mai ridică.
‎Da, se întâmplă.
‎Rar, dar se întâmplă.
‎E eficient. Neașteptat de eficient.
‎Cineva care suportă lovitura prin pernă
‎leșină deși doar perna e atinsă.
‎E atins un strat subțire de piele ‎de pe maxilarul nepăzit.
‎Această lovitură e atât de rapidă, ‎încât zguduie maxilarul inferior
‎și, imperceptibil, creierul,
‎la o viteză uriașă, ‎invizibilă cu ochiul liber.
‎Adică, pumnul ăla…
‎Cred că Baki a reușit, ‎cu un singur strat de piele.
‎Una cu pumnul drept,
‎una cu pumnul stâng
‎și una cu exteriorul piciorului drept.
‎Viteza acestei scuturări neprevăzute ‎a creierului lui Pickle
‎a fost accelerată de fiecare lovitură, ‎de la prima la a doua, apoi la a treia.
‎Pierderea funcției normale a creierului
‎probabil l-a înfricoșat pe Pickle.
‎Stătea drept, în picioare. ‎Era clar că stătea în picioare,
‎dar a făcut contact cu pământul.
‎După ce a experimentat ‎această mișcare fără precedent…
‎Pickle e foarte confuz acum.
‎Exact cum presupusese ‎marele luptător Kaiou Retsu,
‎în ochii lui Pickle, ‎care primise lovitura de neînțeles,
‎Baki, la un pas de moarte, ‎care încă nu-și revenise după cădere…
‎se transformase în vrăjitorul invincibil ‎care putea controla pământul.
‎Pickle tremura.
‎Dar tot nu fugise.
‎Îndurase lovituri.
‎Îndurase greutate.
‎Îndurase forță.
‎Îndurase pericol.
‎Îndurase și acela.
‎Invincibilitatea lui era întipărită în el.
‎Faptul că nu renunțase niciodată ‎îi dădea încredere.
‎Venise aici și fusese provocat
‎de oameni mici, dar uriași.
‎Durere. Îndurase și asta.
‎Totuși,
‎asta era o experiență nouă.
‎Dincolo de imaginație.
‎Incidentul neașteptat ‎de a fi izbit de pământ.
‎De două ori.
‎Nici măcar Pickle nu putea să-l miște, ‎nu-l mișcase niciodată
‎și nu-și dorise să încerce.
‎Nici măcar acela nu reușise.
‎Doar el.
‎Omul primitiv abia reușea să-i facă față
‎acestui mic uriaș ‎care putea mișca pământul.
‎Nu încă…
‎Abilitățile mele nu și-au revenit ‎după șocul de a cădea de două ori.
‎Încă nu pot ataca direct.
‎Pickle, îmi pare rău.
‎Înțeleg. Uitați!
‎Sunt reticent, ‎dar voi face ceva puțin indecent.
‎Nu pot să cred că acum îmi dau seama.
‎De ce nu m-am gândit la asta înainte?
‎Chiar ești un geniu!
‎Pickle, ăsta e iadul.
‎Suferă, deși e foarte dur.
‎Are o urmă de la umăr până pe spate!
‎Scuze că te deranjez iar, Retsu.
‎Lovitura ucigașă, Pocnetul biciului.
‎E o lovitură care afectează pe oricine, ‎de la sugari până la Yujiro Hanma.
‎Această mișcare se predă ‎în arta marțială japoneză ‎Kudo
‎și e considerată ‎un Oul al lui Columb în kung-fu.
‎Mușchii sunt relaxați până-s aproape moi
‎și fiecare centimetru din corp ‎e complet flasc.
‎În mod misterios, ‎lăsând corpul complet moale,
‎mâinile și picioarele iau în greutate.
‎În cele ‎din urmă, înverșunarea din chip dispare
‎și corpul se transformă-n bici.
‎Odată atinsă această stare, ‎nu mai există ideea de puncte slabe.
‎Asta pentru că ținta atacului este ‎cel mai mare organ al corpului,
‎pielea.
‎Indiferent dacă e piele întărită ‎și lucrată
‎sau pielea moale a femeilor…
‎durerea provocată de palmă ‎când e complet moale e la fel de mare.
‎Când e lovită puternic, Hanayama…
‎Durerea unui bebeluș ‎e complet diferită de a ta, nu?
‎Totuși, când e plesnit,
‎durerea simțită de un bebeluș ‎e exact la fel
‎ca cea simțită de invulnerabilul Hanayama.
‎- Am… ‎- Înțeles…
‎Și, cel mai probabil,
‎în toată istoria vieții de pe Pământ, ‎de acum două miliarde de ani,
‎când au avut loc mutațiile proteinelor ‎care au dus la apariția oamenilor…
‎Toată viața de pe Pământ?
‎Din milioanele de creaturi ‎care s-au dezvoltat de atunci…
‎Milioanele de creaturi? Ce tot spui…
‎N-a existat niciuna
‎care să folosească o armă ca un bici ‎pe toată pielea!
‎Asta… Asta-i sigur.
‎E o deducție rezonabilă.
‎Dacă ar trebui să numesc ‎o creatură care a făcut asta,
‎pot să mă refer doar la femelele de om, ‎adică la femei.
‎Am înțeles. Te referi la o palmă, nu?
‎Ia te uită!
‎Tipul dur e clar într-o poziție defensivă.
‎Până și Pickle se apără.
‎Asta e probabil o altă „premieră” ‎în viața lui.
‎Ai reușit, Baki!
‎Fiara e în corzi!
‎Ba nu.
‎Durerea intensă pe care i-a provocat-o
‎i-a zgândărit mândria lui Pickle.
‎Ia te uită, Retsu!
‎Așa e.
‎Asta e mișcarea cu care a terminat imediat ‎lupta împotriva mea.
‎E atacul de dinainte.
‎Cred că nu mai poate folosi ‎Pocnetul biciului.
‎Sunt sigur că și Baki știe asta.
‎Alt… Pocnet al biciului?
‎Are de gând să-l folosească din nou?
‎Biciul ăla va avea efect ‎împotriva atacului ca de ghiulea?
‎Nu. Nu e un Pocnet al biciului.
‎E ‎Kokeiken!
‎Kokeiken…
‎E o formă de artă marțială chineză.
‎Kung-fu care integrează forma ‎și forța tigrului.
‎Dar asta e inexplicabil.
‎De ce să folosești kung-fu acum?
‎Gheara vulturului!
‎Pumnul călugăriței!
‎Pumnul Maimuței!
‎Pumnul Ursului!
‎Ce naiba?
‎Baki vrea să folosească kung-fu?
‎Pumnii ‎Shokeiken ‎integrează formele animalelor.
‎Geniul său în a le stăpâni ‎pe toate atât de bine
‎poate fi descris ca fenomenal.
‎Sper că n-ai uitat.
‎Toate animalele pe care le-ai imitat
‎sunt prada lui Pickle.
‎Chiar dacă nu le-ai imita ‎și te-ai transforma în acele animale,
‎n-ai putea câștiga împotriva lui Pickle.
‎Ce…
‎Ce vei imita acum?
‎Și ăsta e un animal.
‎În plus, e puternic.
‎Incredibil…
‎de enorm.
‎Incredibil… de mare.
‎Forma asta!
‎E un elefant? Un rinocer?
‎În niciun caz!
‎Pumnul triceratopsului!
‎Era tare confuz.
‎„Masculul ăsta care nu-i ‎nici pe jumătate cât mine…
‎Nu știu de ce, ‎dar masculul ăsta aparent neajutorat…
‎îmi pare a fi cel mai puternic rival.”
‎Acea greutate enormă ca de bolovan.
‎Acea putere ca de copac colosal.
‎Și, desigur, acea hotărâre de oțel, ‎pornită să-l distrugă.
‎Toate acele trăsături…
‎puteau…
‎fi simțite din corpul acela mic.
‎Cum?
‎Cum e posibil?
‎Cum poate un bărbat scund, ‎de nici 170 cm, să facă asta?
‎Nici dacă ai 1,70, 1,80
‎sau chiar doi metri ‎nu poți să faci așa ceva.
‎Urmează să se întâmple ceva.
‎Baki țintește în sus.
‎Nu e dinozaurul cu aripi?
‎E T-Rex, poate.
‎Vrăjitorul care folosea trucuri ‎ca să controleze pământul
‎se transforma repede.
‎Când a revenit la poziția anterioară, ‎era prea târziu.
‎În ochii lui Pickle,
‎se transformase ‎în cele mai puternice fiare de pe Pământ.
‎E uimitor…
‎Ca o magie.
‎Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă