‎„N-am mai văzut un asemenea monstru!
‎Dinții și coada tiranozaurului.
‎Picioarele și coarnele triceratopsului.
‎Aripile și ghearele pteranodonului.
‎Puterile a trei inamici formidabili, ‎toate într-unul singur.
‎Fiecare era în sine un monstru formidabil.
‎Corpul meu își amintește ‎puterea fiecăruia dintre ei.
‎Uite-l că vine!
‎Dinții, coarnele,
‎ghearele și ciocul…
‎Deodată!”
‎Baki atacă!
‎„Genial” e singura cale de a descrie ‎cum s-a descurcat.
‎Dar ce va face acum?
‎Greutatea reală a lui Baki ‎e mai puțin de 1% din a unui dinozaur.
‎Era el cel mai tare ‎din perioada cretacică,
‎dar nu știa nimic despre artele marțiale.
‎E de înțeles că a confundat durerea ‎cu cea provocată de dinții unui T-Rex.
‎Acum înțeleg.
‎Hei!
‎Baki, întreci limita!
‎Corect.
‎Indiferent de rival, ‎când se întâlnesc, e prima lor luptă.
‎Are de gând să-l lovească direct?
‎Nu fi nesăbuit, Baki!
‎Dar nu era prima dată ‎când se avânta într-o primă luptă.
‎Postura adoptată când cineva are de gând ‎să sprinteze e destul de veche.
‎La Olimpiadele ‎până la Al Doilea Război Mondial,
‎mai erau atleți care foloseau ‎această postură.
‎Istoria poziției de start pentru sprint
‎e și istoria celei mai apropiate poziții ‎de orizontală.
‎Până la urmă, a arătat așa.
‎S-a ajuns la un consens ‎cu privire la „startul ghemuit”.
‎Folosind acest dispozitiv numit blocstart,
‎corpul adoptă o poziție orizontală.
‎Dar, desigur, nu e total orizontală.
‎Astăzi, un om a obținut ‎prima poziție de start complet orizontală.
‎Dar acest tânăr care obținuse ‎cea mai rapidă și nouă poziție de start
‎nu era un om modern.
‎Timpul până la contactul cu adversarul ‎a fost mai puțin de o secundă.
‎Mai târziu, maestrul kung-fu, Kaiou Retsu,
‎a spus următoarele despre acel moment:
‎a spus că l-a „simțit”.
‎Va dura să descriu totul în cuvinte,
‎dar am simțit multe în acel moment.
‎Am crezut că înțeleg.
‎Asta făcea Pickle în perioada cretacică.
‎Uneori, folosea puterea unui copac, ‎alteori, puterea unui bolovan.
‎De aceea putea opri ‎și o fiară de cinci tone.
‎În același timp, ‎am simțit asta cu privire la Baki.
‎Greutatea lui Baki era de doar 70 kg.
‎Dar eu, care cântăresc peste 100 kg, ‎n-am putut opri atacul lui Pickle,
‎deci cum ar fi putut el?
‎În plus,
‎Pickle avea un avantaj și mai mare ‎decât atunci când a țâșnit spre mine.
‎M-am gândit: ‎„Ăsta va fi sfârșitul luptei.”
‎Ce?
‎Cum să mă gândesc la atâtea lucruri ‎în mai puțin de o secundă?
‎Să zicem
‎că ai gustat ‎cel mai delicios orez cu curry.
‎Picant. Sărat. Dulce. Puțin acru.
‎Aroma. Consistența. ‎Textura ingredientelor.
‎Răspândirea aromei. Condimentele.
‎Dacă ai descrie gustul în detaliu,
‎ar dura zece minute.
‎Dar totul se întâmplă în zece secunde.
‎Înțelegi ce vreau să spun?
‎M-a surprins faptul că Baki se oprise.
‎A renunțat la poziție ‎și l-a înfruntat pe Pickle.
‎Exact.
‎S-au ciocnit din plin.
‎N-a avut nicio clipă să se ferească.
‎Totuși,
‎Pickle a zburat.
‎Nu, n-a sărit.
‎A zburat foarte sus și departe.
‎A… zburat!
‎L-a aruncat?
‎Nu știu.
‎Nu e o surpriză.
‎În acea clipă, Baki a făcut mișcarea asta. ‎De parcă ar fi alungat o muscă.
‎Nu există mișcarea asta ‎nici măcar în jiu-jitsu sau în aikido.
‎Deși Pickle cântărea peste 200 kg, ‎n-a zburat spre tavan
‎din cauza mișcării ușoare din mână ‎a unui omuleț pe jumătate cât el.
‎Pickle e uimitor.
‎Tipul ăla e dat naibii.
‎Impresionant, rege al Cretacicului.
‎De ce? Baki l-a aruncat!
‎De ce e Pickle atât de uimitor, ‎dacă el a fost aruncat?
‎Nu înțeleg toată complexitatea luptei.
‎Dar un lucru e sigur.
‎Cu cât forța dezlănțuită e mai puternică,
‎cu atât e mai vulnerabilă ‎la atacuri laterale.
‎Când tragi cu arma,
‎glonțul care intră în burtă ‎poate ieși prin lateral sau prin umăr.
‎Poate fi afectat ‎de diferiți factori din stomacul moale.
‎În cazuri extreme, frunza unei plante ‎poate modifica traiectoria unui glonț.
‎Dacă îl consideri pe Pickle un glonț, ‎cu forța unui glonț,
‎până și acea mișcare ușoară ‎îl poate împinge atât de departe.
‎Asta a spus Hanayama.
‎Spusele lui Hanayama ‎mi-au amintit de o luptă.
‎În 1964, la Miami, Florida, SUA,
‎s-a jucat meciul ‎pentru titlul la categoria grea
‎între Sonny Liston și Cassius Clay.
‎Dreapta puternică a lui Liston ‎a fost parată de Clay,
‎care a deviat-o ușor.
‎Drept urmare, umărul drept al lui Liston ‎a fost grav dislocat.
‎Unii specialiști au considerat ‎că a fost din cauza puterii lui Clay,
‎dar s-au înșelat.
‎De fapt, pumnul lui Liston ‎ar trebui lăudat ca fiind așa de puternic,
‎încât faptul că a fost parat ‎a dus la dislocarea umărului.
‎Așa.
‎Ce zici?
‎Am avut destul pentru opt locuri.
‎În timp ce te ascundeai acolo,
‎locul ăsta a devenit teritoriul meu.
‎Ce naiba?
‎Înțeleg.
‎Ajunge, cred. Ajunge cu trucurile.
‎T-Rex, triceratops, pteranodon, ‎cred că am exagerat.
‎Înapoi la elementele de bază.
‎Ca oameni Homo sapiens…
‎Ca oameni, să luptăm.
‎Vreau să fac asta măcar o dată.
‎Ce nesăbuit, nu?
‎O luptă directă!
‎La pământ…
‎Nu! Parcă m-a lovit pământul!
‎Am zis că vreau o luptă directă.
‎La asta mă așteptam? ‎Sau e mai mult decât mă așteptam?
‎Acum înțeleg.
‎Chiar ești puternic.
‎Nu e nicio îndoială.
‎Până și când blochez…
‎brațele cu care blochez ‎au devenit puncte slabe!
‎Puterea lui e supraomenească.
‎E a treia oară când văd luminițele azi.
‎Putere supraomenească?
‎Când mă gândesc la puterea supraomenească, ‎mă gândesc la el.
‎Biscuit Oliva. Dl Descătușat.
‎Mi-ar plăcea să văd o fază ca asta.
‎Sigur s-ar băga.
‎O luptă directă. Ca în mitologie.
‎O luptă directă?
‎Apropo de lupte, tipul ‎care se uită de acolo, cu pumnii ăia.
‎El e la fel. Fără trucuri ieftine.
‎Și el ar face asta, drept în față.
‎Drept în față?
‎Dacă există „drept în față”, ‎există și „drept în spate”?
‎Expresia asta nu există.
‎Apropo de spate, ‎așa arată unul formidabil.
‎Căpcăunul!
‎Amândoi ar folosi poziția asta.
‎Mă întreb cum s-ar sfârși.
‎Dar, într-adevăr,
‎ce mă interesează pe mine
‎și ce vreau eu să văd…
‎e cum l-ar opri Baki Hanma pe tipul ăsta?
‎Am trăit 18 ani.
‎Cu grijă, foarte precaut…
‎Am trăit
‎ca să câștig.
‎Am călcat pe urmele celui mai puternic om ‎de pe Pământ, Yujiro Hanma.
‎De ce?
‎„De ce?” Ești nebun?
‎Caut un motiv ‎pentru a lupta cu Yujiro Hanma?
‎Nu pentru a o răzbuna pe mama?
‎Așa e. Asta a fost acum patru ani.
‎Ură…
‎Ură?
‎Admirație…
‎Nu fi prost! De ce l-aș admira?
‎Un lucru…
‎Un lucru e foarte clar.
‎Puterea lui Yujiro Hanma.
‎Fără îndoială,
‎fiecare centimetru din el e fără cusur.
‎Într-un fel,
‎ai putea spune că e încredere.
‎I-am călcat pe urme.
‎M-am pregătit împotriva pumnilor lui.
‎Mi-am imaginat viteza lor.
‎De asta mă pot feri. ‎Inclusiv de loviturile astea.
‎O singură lovitură ar fi de-ajuns ‎ca să mă rănească grav.
‎Mă pot feri.
‎Și mai din scurt. Mai eficient…
‎S-a ferit având tot mai puțin timp ‎la dispoziție.
‎Tot mai aproape de ultima secundă.
‎La început, corpul lui ‎s-a răsucit cu mișcări largi.
‎Dar apoi i-a fost atins părul, ‎apoi i-a fost atinsă pielea.
‎Cu cât se apropia mai mult…
‎Mai degrabă decât arte marțiale sau luptă,
‎semăna a dans.
‎Ca la coridă.
‎De parcă era toreador.
‎Văzuse multe tipuri de viteză.
‎Pe uscat. În apă. În aer.
‎Iar azi, o nouă experiență.
‎O viteză care sfida conceptul de viteză.
‎N-a trecut prin el, ci pe lângă el.
‎În acea clipă, din amintirile lui Pickle…
‎La început, pe jumătate în glumă, ‎din dorința de a gusta ceva.
‎A aflat că nu era așa de ușor.
‎Îl prinsese! Era sigur!
‎Și-a dat seama încet
‎că existau ființe pe lume ‎care puteau călători prin corpul lui.
‎Era un luptător faimos, ‎cunoscut drept tatăl luptelor karate.
‎La sfârșitul vieții, a spus:
‎„M-am ferit de multe lovituri.
‎Pe multe le-am încasat.
‎Am fost atacat cu coatele, ‎cu genunchii, cu capul în gură.
‎Și cu țevi de oțel, ‎pietre aruncate și cuțite.
‎Cât mai aproape, în ultima secundă,
‎doar în ultima secundă, le-am evitat.
‎Apoi, în timpul unei antrenament obișnuit, ‎a experimentat ceva uimitor.
‎A spus: „Am trecut prin el.”
‎A spus că s-a strecurat prin adversar.
‎Sigur, era imposibil ‎din punct de vedere fizic.
‎După ce a petrecut
‎o perioadă de timp amețitoare ‎încercuindu-și adversarii,
‎trucurile sale defensive, ‎felul de a para și de a păși…
‎Toate erau lipsite de mișcări inutile.
‎Depășise stadiul de „încercuire”.
‎Ajunsese la stadiul de „strecurare”.
‎„Cine e masculul ăsta?
‎Câte trucuri mai folosește?”
‎Oare… abilitățile lui Baki ‎au ajuns la un nivel așa de înalt?
‎Eu aș putea s-o fac?
‎Să repet ce a făcut el?
‎Omul încoronat Zeul Războiului, ‎Doppo Orochi,
‎omul numit întruchiparea luptelor, ‎Goki Shibukawa,
‎și omul din vârf, ‎cel mai mare luptător activ de kung-fu,
‎profesorul meu, Kaiou Kaku.
‎Oare cei trei ar putea reproduce asta?
‎Evident, Pickle a rămas uimit.
‎Adversarul său care se eschiva
‎se afla foarte aproape.
‎În mâna stângă ținea o sabie invizibilă
‎pe care a înfipt-o ‎în punctul slab al taurului, adică Pickle,
‎străpungând foarte adânc.
‎A simțit că durerea va fi grozavă.
‎Ca atunci când te lovești ‎cu degetul de colțul biroului.
‎Sau când ești lovit în plexul solar.
‎În cele câteva momente ‎dinaintea apariției durerii,
‎creierul deja presimte durerea ‎în funcție de intensitatea loviturii.
‎Imediat după aceea, ‎durerea apare cu intensitatea prezisă
‎și e așa de atroce ‎pe cât ne-am aștepta, poate mai mult.
‎E perioada de pregătire ‎pe care ne-o dă Dumnezeu.
‎Avea două amintiri despre asta, ‎întipărite în cap din luptele precedente.
‎„Vine! Cel mai mare val de durere!”
‎Impactul și intensitatea tremurului ‎i-o garantau.
‎„Iată!”
‎Așa cum își imaginase. Chiar mai rău.
‎A ‎mers!
‎Exact.
‎În orice moment și în orice situație, ‎zona inghinală dă mereu rezultate.
‎Dar sunt doar niște boașe mici. ‎Produc atâta durere?
‎Doar niște boașe mici? Vă înșelați.
‎E sigur. Testiculele sunt organ intern.
‎Serios?
‎Sunt fragile.
‎Când ești făt, ‎sunt în interiorul corpului.
‎Se lasă ca să se răcească.
‎Sunt vulnerabile. ‎Nu e nimic mai vulnerabil.
‎Sunt vulnerabile ca inima, ca ficatul,
‎ca stomacul și ca creierul.
‎Dar ele sunt protejate…
‎de mușchi groși, de grăsime, de oase‎,
‎de un craniu rezistent.
‎Totuși, testiculele, având ‎misiunea importantă de a produce spermă,
‎trebuie răcite.
‎Pentru a-și îndeplini datoria,
‎sunt scoase-n afara corpului, ‎înfășurate într-un strat de piele.
‎Sunt expuse în această stare vulnerabilă.
‎Dacă inima ar atârna între picioare, ‎înfășurată într-un singur strat de piele,
‎ar fi o slăbiciune incredibilă în luptă.
‎N-aș putea ieși din casă.
‎Cred că s-a terminat.
‎Nu.
‎Nu s-a terminat.
‎Poftim?
‎Ticălosul s-a prăbușit ‎cu o expresie hotărâtă.
‎Te mai ridici sau rămâi jos?
‎În clipa în care ești lovit, ‎răspunsul e decis imediat în inima ta.
‎Te gândești: ‎„M-ai învins! Lasă-mă în pace”?
‎Sau: „Cum îndrăznești! Îți arăt eu ție”?
‎Expresia feței când te prăbușești…
‎Voința ta de a lupta ‎se vede în expresia feței.
‎Privirea lui Pickle cu o secundă în urmă…
‎Nu doar că se va ridica, ‎dar se pare că Baki
‎l-a enervat rău pe Pickle.
‎Amândoi tremurau.
‎Plini de tensiune…
‎Plini de furie…
‎E aproape.
‎Lupta asta a fost lungă.
‎Dar finalul e aproape.
‎Fața asta…
‎Poziția asta…
‎Asta e forma lui finală.
‎Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă