‎Așa am gândit toți.
‎Nu ne-a venit să credem că, la final,
‎asta ne aștepta.
‎Evident, Baki a observat primul.
‎Urme de înțepături.
‎Arătau ca niște răni de sabie, de paloș.
‎Vechile răni străbăteau pe diagonală ‎trunchiul lui Pickle.
‎Când au apărut?
‎Sunt cicatrici ovale, ‎parcă a fost împușcat cu mitraliera.
‎Nu le-a dobândit aici.
‎Gheare? Țepi?
‎Orice ar fi fost, sunt de pe vremea lui.
‎Când, de cine și cum au fost lăsate ‎acele cicatrici?
‎Am fost primii care au aflat răspunsul.
‎Am văzut aceleași cicatrici și pe spate.
‎Nu înțelegi?
‎Avea aceleași cicatrici ‎atât pe față, cât și pe spate.
‎Exista un singur răspuns.
‎După forma cicatricilor, ‎după mărimea lor, după epoca lor…
‎Adevăratul paloș ‎erau dinții tiranozaurului.
‎Pickle supraviețuise fălcilor unui T-Rex!
‎Emoțiile noastre, ‎stima noastră, entuziasmul nostru,
‎cum crezi că le-am exprimat?
‎Când am ajuns la concluzia asta,
‎am început să aplaudăm toți trei.
‎Rearanjându-și articulațiile, ‎a trecut la modul de luptă total.
‎Era forma finală a lui Pickle.
‎Trebuie s-o spun.
‎Acum începe adevărata luptă.
‎Forma lui finală.
‎După rearanjarea articulațiilor umerilor, ‎coatelor, încheieturilor
‎și șoldurilor, ‎forma lui era cu adevărat ciudată.
‎Odată cu trezirea amintirilor primordiale, ‎părțile deja solide au devenit și mai și.
‎Părțile puternice au devenit ‎și mai feroce.
‎Părțile viguroase au devenit ‎și mai rezistente.
‎Mulțumesc, Pickle.
‎Această transformare, această metamorfoză,
‎o accept ca pe cea mai mare apreciere: ‎prietenia ta.
‎Omenirea a continuat să evolueze ‎fără încetare de când a apărut.
‎În același timp, ‎am obținut arme din abundență.
‎Am folosit pietre, bâte, ‎arme, săbii, arme de foc, rachete,
‎ba chiar arme nucleare.
‎Dar, ca rezultat, am pierdut ceva ‎și am lăsat ceva în urmă.
‎Asta ne-a învățat Pickle, ‎omul din vechime.
‎Piele dură, ‎mușchi puternici, oase rezistente
‎și un spirit care nu cedează ‎în fața durerii.
‎Pe măsură ce armele ‎au devenit tot mai puternice,
‎trebuie să fi pierdut ‎aceste lucruri unul câte unul.
‎Atât de mult, ‎încât nici nu ne putem proteja pe noi.
‎Sunt chiar lângă tine.
‎În spațiul tău. Nu plec nicăieri.
‎De la distanța asta, chiar aici,
‎îți voi răsplăti prietenia!
‎La naiba! Trebuie să mă întorc.
‎Lovitura puternică a lui Pickle ‎nu l-a făcut pe Baki să zboare!
‎Nu s-a mișcat de acolo!
‎Chiar dacă m-ai lovit cu toată forța ta,
‎tot nu m-ai făcut să zbor.
‎E simplu.
‎Am ripostat cu aceeași forță,
‎dar mai repede ‎și într-un unghi mai ascuțit.
‎Asta e pricepere. Asta e evoluție.
‎Am obținut arte marțiale! ‎N-am lăsat nimic în urmă!
‎Nu cedez niciun pas!
‎Am acumulat multe lucruri.
‎Forță, viteză, rezistență și experiență.
‎Suntem la același nivel ‎din punctul ăsta de vedere.
‎Avem aceleași condiții.
‎Niciunul nu poate ceda.
‎De fapt, poate că-ți sunt inferior ‎din punctul ăsta de vedere.
‎Nu mă pot compara ca forță musculară, ‎greutate sau sistem osos.
‎În cazul ăsta, cu ce să lupt?
‎Ce pot folosi ca sprijin?
‎Tehnica!
‎Exersez abilitățile astea de atâta timp, ‎nici nu-mi amintesc de când.
‎Am rezistat durerii, le-am perfecționat, ‎m-am hrănit, am fost provocat, am luptat.
‎Formarea inconștientă a pumnului.
‎Jocul de picioare.
‎Respirația relaxată.
‎Ochii atenți.
‎Abilități de luptă transmise ‎din cele mai vechi timpuri.
‎Trăiesc în mine și mă susțin.
‎Abilitățile create pentru a supraviețui ‎au fost perfecționate pentru a proteja‎,
‎hrănite de ură
‎și moștenite prin tristețe.
‎Nu pot renunța la aceste verigi din lanț.
‎Dintr-odată, Baki a văzut.
‎După ce și-a văzut istoria cu ochii,
‎era inevitabil ca Baki să vadă și asta.
‎„La fel și-n cazul meu!”
‎Nenumărați dinți, ‎nenumărate gheare, nenumărate coarne.
‎Prietenii care-l susțin pentru ce e acum.
‎Ai dreptate. Și tu ai…
‎În plus, printre acele obiecte dure ‎erau și forme diferite.
‎Acum înțeleg!
‎Retsu a dat la o parte ghearele.
‎În fața dinților era Katsumi.
‎Jack a călcat pe coarne.
‎Și ei îl susținuseră pe Pickle!
‎Ce vede?
‎Pickle plânge!
‎E clar. E un război total.
‎N-am văzut niciodată un asemenea dușman.
‎Ce să fac într-un asemenea moment?
‎Să mă feresc sau să i-o întorc lui Pickle?
‎În mijlocul luptei?
‎Ce aș face în prima linie?
‎Ce pot să fac?
‎Se apropie pumnul lui stâng. ‎Bine, Baki. Ce vei face?
‎Înțeleg. Deci asta ai decis.
‎Nu blochezi, nu te ferești.
‎Iar pumnul nu poate lovi.
‎Trebuie să fi fost deja în mișcare.
‎Da. Ca reacție la mișcările adversarului,
‎corpul trebuie ‎să se sincronizeze singur cu lupta.
‎Contraatacul poate avea două efecte.
‎Desigur, unul dintre ele e fizic.
‎Și o forță mică poate produce ‎o forță mare.
‎Dar efectul adevărat al contraatacului ‎e să se strecoare prin crăpăturile inimii.
‎Când inima se concentrează pe atac,
‎maxilarul care trebuie încleștat ‎e deschis, iar gâtul musculos e relaxat.
‎O lovitură asupra unui corp ‎care a uitat că poate fi lovit.
‎Nu există șanse de recuperare ‎timp de zece secunde.
‎Când un luptător uită că poate fi lovit, ‎chiar dacă e Pickle,
‎duritatea sa se reduce ‎la nivelul unui nou-născut.
‎Era un bărbat cu un pumn atât de puternic, ‎cică putea opri un elefant.
‎George Foreman, al 31-lea campion mondial ‎la categoria grea.
‎Deși era mândrul deținător ‎al celor mai multe KO-uri,
‎surprinzător de puține erau ‎ca urmare a numărătorii de 10 secunde.
‎Între timp, era și un campion numit ‎cel mai slab din istorie.
‎După cum știți cu toții ‎era „Cel mai mare”, Muhammad Ali.
‎Loviturile erau așa de rapide, ‎încât erau numite „pumni-fantomă”.
‎I-a făcut pe mulți, inclusiv pe Foreman, ‎să asculte numărătoarea de 10 secunde.
‎E pumnul inteligent suprem, ‎străpunge conștientizarea.
‎Pentru adversar, e ca un atac-surpriză.
‎Baki are abilitatea asta acum.
‎De asta a putut face schimb de pumni ‎cu Pickle.
‎De asta a reușit ‎să-l încolțească pe Pickle.
‎„Dinții uriași care m-au atacat ‎i-am spart cu pumnii strânși.
‎Ghearele ascuțite care m-au atacat ‎le-am prins, le-am răsucit și le-am rupt.
‎Când am fost luat la țintă, ‎așa am acționat.
‎Împotriva celor mai mari, am fost…
‎Împotriva celor mai rapizi, am fost…
‎Am fost…
‎În acea epocă, am fost cel mai tare!
‎Sunt cel mai tare, dar sunt încolțit.”
‎E complet încolțit!
‎Avantajul dat de mărime nu a funcționat.
‎Avantajul dat de forță nu a funcționat.
‎Ce abilități incredibile!
‎Ce abilitate de luptă incredibilă!
‎Omul antic era derutat.
‎Apoi…
‎Ce?
‎Se mișcă!
‎E teleportarea fulgerătoare ‎pe care a folosit-o în lupta cu Jack.
‎Pickle fuge.
‎Iar Baki…
‎îl prinde din urmă!
‎Nu uita ce am spus!
‎Nu plec nicăieri.
‎Nu te voi părăsi.
‎Diferența de putere descurajator de mare ‎și imposibil de recuperat…
‎Artele marțiale, unealta civilizației, ‎au reușit s-o facă uitată.
‎Baki era în pragul victoriei.
‎Deși gloria era la îndemână,
‎s-a născut ceva în inima tânărului Baki.
‎S-a născut un obicei prost.
‎Văzând ambii pumni scoși la înaintare,
‎omul antic și-a dat seama repede ‎că era o luptă a rezistenței.
‎Era o lăcomie dincolo de mântuire, ‎o avariție nesăturată.
‎În acea clipă, ‎a respins victoria bazată pe îndemânare
‎și a vrut, cu nesăbuință, ‎să obțină o victorie clară,
‎bazată pe rezistență.
‎Așadar, n-a trecut mult ‎până s-a văzut diferența de rezistență.
‎Inevitabil ca răsăritul soarelui în est ‎sau curgerea apei în aval,
‎rezultatul jalnic a fost atins.
‎Pickle a făcut o mișcare!
‎În toiul concursului de forță,
‎a simțit frica de a pierde.
‎În lunga luptă ‎dintre omul modern și cel antic,
‎omul antic a obținut o armă.
‎Bătălia lor mortală se încheiase.
‎Pickle nu se mișcă,
‎în timp ce Baki nu poate ‎nici dacă ar vrea.
‎Ce părere aveți despre situația asta?
‎O întrebare prostească.
‎Deși nu arată dorința de a ataca,
‎atât timp cât Pickle are puterea de viață ‎și de moarte asupra lui Baki, e clar.
‎Pickle a câștigat.
‎Părerea mea e puțin diferită.
‎Mișcările au fost create de cei slabi, ‎ca să se întreacă cu cei puternici.
‎Cu alte cuvinte, sunt arme.
‎Înțeleg!
‎Pe Pickle îl ajută corpul. Are și putere.
‎Dacă mai obține și o armă…
‎Regula nescrisă a celor născuți ‎cu putere uriașă
‎e că n-au dreptul să folosească trucuri.
‎Un răspuns remarcabil, ‎cum era de așteptat de la Kaoru Hanayama,
‎om născut cu putere.
‎Dar ce spune asta despre Baki, ‎care l-a încolțit atât de tare pe Pickle?
‎În sufletul meu, ‎aș vrea să-i ofer victoria.
‎Retsu, te bazezi pe artele marțiale. ‎Hanayama, pe ardoarea ta.
‎Amândoi aveți dreptate ‎și amândoi sunteți duri.
‎- Deja? ‎- Deja se ridică?
‎Sigur nu vreți să-l opriți?
‎Lasă-l în pace! Nu e animal.
‎Dar pariez că profesorul Payne ‎ar intra în panică.
‎A plecat înainte să-mi dau seama.
‎Asta înseamnă că nu e nimic în neregulă. ‎E ridicol.
‎Când e rănit și deprimat, ‎îi place să admire o priveliște.
‎Pe aici, ‎locul ăsta are cea mai tare priveliște.
‎Fiindcă nimic nu blochează priveliștea, ‎pariez că o poți vedea.
‎De dinainte să înceapă istoria, ‎cu mult înainte, încă neatinsă…
‎Priveliștea maiestuoasă ‎a perioadei cretacice.
‎Super.
‎Șefu', pot să mai vin uneori s-o văd?
‎În această zi, în centrul Washingtonului,
‎cetățenilor obișnuiți li s-a interzis
‎să intre într-un perimetru de 700 de metri
‎în jurul celebrului hotel St. Renas.
‎De când am preluat postul, ‎e prima dată când intru într-o cameră
‎fără pază, în afară de Casa Albă.
‎Și cu cel mai periculos om din lume ‎care stă în fața mea.
‎Vorbești mult.
‎Îmi pare rău.
‎Îmi cer scuze dacă te-am jignit.
‎Mă rog, ‎această „mare tranziție a puterii”,
‎începută de al 40-lea președinte, ‎Ronald Reegan,
‎cu numele de cod Căpcăunul, ‎și anume Yujiro Hanma…
‎Am aflat de secretul ăsta ‎săptămâna trecută.
‎- Din acea zi, în inima mea… ‎- Alo!
‎Treci la subiect!
‎Scuze. M-am lăsat dus de val.
‎Să trecem la treabă! Durează zece secunde.
‎Jur că Statele Unite ale Americii
‎vor avea o relație amiabilă ‎cu maestrul Yujiro Hanma
‎și că te vom respecta,
‎că nu ne vom amesteca în viața ta
‎și că ne vom respecta mereu promisiunea, ‎orice s-ar întâmpla.
‎Eu, Barack Ozma, președintele ‎Statelor Unite ale Americii,
‎jur fața Domnului că voi îndeplini ‎acest tratat de prietenie.
‎Formalitatea asta are loc ‎la fiecare mandat. Ce bătaie de cap!
‎O bucată de cărbune…
‎Teoria spune că o presiune ‎de 100.000 de atmosfere
‎va transforma cărbunele în diamant.
‎Nu e un fenomen pe care să-l cred ‎dacă nu-l văd cu ochii mei.
‎Domnule Căpcăun, cum se spune ‎că ești mai puternic ca o armă nucleară,
‎poți să faci asta cu mâinile tale?
‎În privința asta, ‎nu ești cu nimic diferit de Bosch.
‎Masa de sticlă e tăiată ‎de parcă ar fi folosit un diamant!
‎Din păcate, e un diamant artificial.
‎Fir-ar…
‎Da, ai putea.
‎Ce e de făcut cu el?
‎Deja nu mai e loc de dezbateri.
‎Trebuie readus la starea inițială.
‎El e victima ‎curiozității oamenilor moderni.
‎Dle Payne, ce părere aveți?
‎Faceți să pară ușor.
‎Dar cum adică „starea inițială”?
‎Dacă ar fi dus înapoi ‎în stratul de sare gemă din Colorado,
‎cum credeți că ar trăi Pickle ‎în societatea din viitorul îndepărtat?
‎Mi se pare ‎că ne debarasăm de problema noastră
‎și le-o pasăm viitorilor oameni, ‎sub pretextul de „umanism”.
‎De acord.
‎Să ne asumăm responsabilitatea ‎pentru situația lui Pickle!
‎Dle Strydum, din câte am auzit,
‎ați pus ‎acea proprietate culturală importantă
‎să lupte cu specialiști în arte marțiale.
‎E adevărat?
‎A fost promisiunea făcută lui Pickle.
‎Promisiune?
‎Cum, dacă Pickle nici nu știe vreo limbă?
‎Nu o promisiune făcută în cuvinte.
‎În școli, la locuri de muncă,
‎în restaurante și în case, ‎lumea discuta ce să facă cu Pickle.
‎În Franța, în Germania, ‎în Statele Unite, în India
‎și la ONU, au avut loc ‎dezbateri vehemente la nivel mondial.
‎ÎNAPOI ÎN STRATUL DE SARE
‎500.001.572 DE VOTURI
‎SĂ TRĂIASCĂ CU NOI ÎN PREZENT
‎500.000.543 DE VOTURI
‎După ce au obținut voturi ‎de la un miliard de oameni din lume,
‎diferența dintre rezultate ‎a fost de doar 1.000 de voturi.
‎S-a luat o decizie.
‎Dle Payne, ce părere aveți?
‎E o prostie.
‎Totuși, e decizia luată de lume.
‎Nu am de ales decât să tac.
‎Doar 1.000 de voturi. ‎Omenirea e nesăbuită.
‎Acest rezultat poate fi descris ‎doar ca nefericit pentru Pickle.
‎Doar amânăm abordarea problemei.
‎Cheia rezolvării ei ‎a fost închisă pe termen nelimitat.
‎Ce-i asta?
‎Pickle!
‎Ce caută aici?
‎„Strydum, e o dovadă a aprecierii mele.
‎Un dar pentru tine‎, ‎că ți-ai îndeplinit promisiunea.”
‎Pickle batjocorește lumea ‎și dispare în Tokyo.
‎Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă