EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Jorden, hjemsted for millioner af arter.
Men hvad lever der hinsides?
Astronomer har opdaget tusinder af planeter uden for vores solsystem.
De tror, der findes flere billioner.
Hvis livet eksisterer på en brøkdel af dem,
er universet fuld af liv.
Alt levende har samme behov:
At spise...
...formere sig
...og udvikle sig.
Ved at bruge livets love fra Jorden
på resten af universet
kan man forestille sig,
hvad der kan leve
på fremmede planeter.
De fleste planeter vi kender, er så ekstreme,
at det virker umuligt, at noget skulle kunne overleve.
Men det er utroligt, hvor livet kan få fodfæste.
Så længe jeg kan huske, har min mor kaldt mig et rumvæsen.
Fordi jeg hele livet har tænkt på det ydre rum.
Jeg har altid vidst, at jeg ville ud og udforske universet.
DANAKIL-FORSÆNKNINGEN ETIOPIEN
Utroligt.
KENNDA LYNCH ASTROBIOLOG
Jeg har aldrig set noget lignende.
Det er sådan, jeg forestiller mig andre planeter.
Det er helt vildt.
Så, ja.
Danakil-forsænkningen kaldes lokalt "Porten til Helvede."
Den ligger hundrede og tyve meter under havets overflade og er vulkansk.
Derfor er det det varmeste sted på jorden.
Den er 79 grader. 82 grader.
Den her er 87 grader.
Hvis livet kan eksistere her,
kan det eksistere på adskillige verdener i universet.
Der vil være kemi på andre planeter.
Vi ved ikke, om det er ligesom vores,
men der vil være kemi, der hjælper dem med at overleve.
Og den kemi vil have begrænsninger.
For eksempel består alt liv af celler.
Indeni disse celler er der biomolekyler,
der lader cellerne fungere og leve og arbejde.
Det er det maskineri, der kører og får denne kemi til at ske,
så livet holdes i live.
Derfor vil vi gerne forstå, hvordan det maskineri fungerer.
Og hvad der kan få maskineriet til at gå i stykker.
Indtil for nylig troede man, at her var for ekstremt til at noget kunne overleve.
Men astrobiologer kommer her for at lede efter enkle encellede mikrober...
...der kaldes ekstremofiler.
Mikrober er for små til at se med det blotte øje,
så det er ikke som at tage lidt vand fra en sø
og kigge på det under et mikroskop.
Man kan kun opdage ekstremofiler
ved at finde spor af deres dna
med en bærbar dna-sekventer.
Det er et lille apparat, der er meget temperaturfølsomt,
og vi er et af de varmeste steder på Jorden.
Her i felten har vi en køleblok,
så den holdes kølig. Og nu kører vores kanaler.
Og der sker...
Der sker sekventering!
Det sker faktisk.
Der er dna dernede.
Fantastisk.
Sekventering af dna er bevis på,
at ekstremofiler kan overleve i Danakils syreholdige vand.
De er en slags superhelte inden for mikrober, og det er for fedt
at lære mere og mere om de forskellige strategier og mekanismer,
de bruger for at overleve i sådanne miljøer.
At finde levende ting her åbner spændende muligheder.
Nemlig at nogle livsformer er stærke nok til at overleve hvor som helst...
...selv i det yderste rum.
En rød dværgstjerne.
Den mest almindelige type stjerne i vores galakse.
Forestil dig en planet
i et så tæt kredsløb at dens rotation er låst af stjernens tyngdekraft.
Derfor vil den altid have samme side mod solen.
Det her er Janus.
Hvordan ville livet tilpasse sig sådan en ekstrem verden?
På den ene side af planeten er det altid dag.
En brændende ørken.
På den anden side er det altid nat.
Et frossent skyggeland.
Og klemt imellem de to er der evigt tusmørke.
Iskoldt smeltevand strømmer fra den kolde side
og skærer kløfter gennem landskabet.
Selv her, hvor planeten er mest gæstfri,
er der begrænset vegetation.
Men dybt i disse dale
lever et usædvanligt fembenet væsen…
En pentapod.
Den er ikke større end en kat,
men den er den dominerende livsform på Janus.
Og den kan tilpasse sig alle forhold.
På den kolde side
er den tætbygget og behåret.
På den varme side er den skinnende, slank og nervøs.
Pentapoder kan blive, hvad de har behov for
for at overleve.
På Jorden tilpasser alle dyr sig til deres miljø.
Nogle er mere tilpasningsdygtige end andre.
ARIMA-DALEN TRINIDAD
Denne sti, jeg er stødt på,
er en smuk og velplejet sti.
Man skulle tro, den er lavet af et større dyr eller måske endda et menneske.
Den er faktisk lavet af myrer.
Helt præcist bladskærermyren.
Her ser stille ud nu,
men om natten er det en myrer-motorvej,
hvor blade bevæger sig mod deres tue.
Hold da op.
Se lige der.
Det er myretuen.
Man kan se ind i koloniens hjerte. Der er virkelig gang i den.
Hos bladskærermyren er der forskellige kaster.
Der er soldaterne,
forskellige arbejdere
og dronningen.
Hun er den eneste, der lægger æg, og der er kun en dronning.
Uden hende ville intet af det være her.
En myrekoloni er afhængig af arbejdsdeling.
Forskellige kaster har forskellige opgaver,
og de er mangeartede.
Jeg tog lige en af soldaterne,
og jeg tog også en meget lille arbejder.
Og det er ikke den mindste arbejder i denne koloni,
men det er ret tæt på.
Jeg kan knap nok holde soldaten.
Jeg kan mærke dens styrke.
Den prøver at slippe væk, og dens kæber er åbne.
Forskellen er utrolig.
Tænk sig, at de var ens som larver.
Alle myrer i en koloni er tæt beslægtede.
De har de fleste af de samme gener.
Men under deres opvækst
tændes nogle gener og andre slukkes,
afhængigt af den mad, de får.
De kan alle blive arbejdere, samlere eller soldater.
Denne evne til at skabe forskellige slags ud fra samme grundtegning
kaldes polyfenisme.
"Poly" betyder bare mange, og "fenisme" er bare slags.
Edderkoppen gjorde lige, hvad jeg har forsøgt at undgå.
Den gik ind i et af sporene med bladskærerne.
Og det er en dårlig idé.
Her kan man se, hvor stærke soldaterne og deres kæber er.
Hvis kolonien forstyrres,
er det deres job at ordne det. Og det gjorde de.
Hold da op.
Okay, jeg bliver angrebet.
Det vil gøre ondt.
De er ude efter mig.
Alle skabninger, der har denne evne til at forandre sig og reagere
på ændringer i miljøet så hurtigt, som myrer kan,
har nemmere ved ikke bare at overleve,
men også at dominere deres verden
TEMPERATURSPÆND
På Janus
er pentapoderne mestre i polyfenisme.
Ligesom myrer kan de udvikle sig til forskellige slags.
Men livet starter samme sted for dem alle.
Nemlig i Tusmørkezonen.
To voksne er klar til at formere sig.
De er både hankøn og hunkøn:
hermafroditer.
De kan begge producere afkom,
hvilket fordobler deres chance for at lykkes.
Efter at have parret sig forlader en pentapod kløften.
Den klatrer højt op...
...og er klar til at gyde.
På toppen blæser en konstant vind mellem den kolde og varme side af planeten.
Men vinden giver dem mulighed for at sprede deres larver.
På denne måde kan de kolonisere planeten.
På den varme side er der meget lidt vand...
Det kondenserer kun i skyggede områder.
Hvis der ikke er noget at spise, går de videre.
Med fem ben kan de gå i alle retninger.
Og med ti øjne
ser de næsten alt.
Hvis de øjner et måltid,
bruger de følere til at få det frem.
De skal udnytte alle muligheder.
Livet er altid en prøvelse i en ørken.
Kun de stærkeste overlever.
Og i naturen
er der intet stærkere
end en skorpion.
-Er der noget? -Det tror jeg ikke.
Mit første barndomsminde om en skorpion
stammer fra da jeg var ti år gammel, hvor jeg ser en stor skorpion.
Jeg skreg: "Mor!"
Hun kom og spurgte
hvad der var galt.
Jeg pegede på skorpionen i loftet
og sagde: "Den vil æde mig."
Og hun svarede: "Nej, hold op. Det er bare en skorpion."
Så som en sød mexicansk mor
tog hun sin sandal og smadrede det lille svin på loftet.
Carlos Santibáñez-López er nu ekspert i skorpioner
og specialiserer sig i studiet af deres gift.
Jeg tager ud om natten og bruger uv-lys,
for det får skorpioner til at lyse.
De har et særligt protein i deres skal.
Ja, lad os se på den her.
Se lige!
Der er mange af dem.
Det er fantastisk.
Skorpioner har knap nok ændret sig i 400 millioner år.
De er perfekt tilpasset til livet i ørkenen.
Skorpioner har et meget lavt stofskifte.
De kan overleve længe uden mad eller vand.
Vi har oplevet arter, der har klaret et helt år
uden at spise noget.
De har akkurat nok energi til at opretholde
livsvigtige funktioner.
De skal være sikre på, at næste gang mad er til rådighed,
så fanger de den.
Skorpioner har udviklet mange våben, de kan bruge til at jage bytte,
herunder deres vigtigste våben:
Gift.
For at studere skorpiongift
skal Carlos udvinde det fra kirtler i halen.
Gift er en stærk cocktail af mineraler, salte
og hundredvis af proteiner med forskellige funktioner.
Vær så hurtig som mulig.
Vi bruger elektricitet til at stimulere musklerne.
Vi får kun en meget lille mængde,
en lille bitte dråbe.
Men dråben er så værdifuld, at vi ikke vil miste den.
Giv ham lidt massage.
Ja. Der er en lille dråbe.
Det er fint.
Det virker. Vi har gift.
Den er lige der, men det er en lille dråbe.
-Nemlig. -Kan du se den?
-Ja. -Det er som en dråbe vand.
Gift er et effektivt våben,
som bruges af krybdyr, insekter og fisk.
Gift har udviklet sig mindst 30 gange.
Jo oftere en ting såsom gift har udviklet sig på Jorden,
jo mere sandsynligt er det, at den eksisterer på andre planeter.
På den varme side af Janus
bruger pentapods gift til at fange deres bytte.
Men at jage alene er risikabelt.
Selv et giftigt rovdyr er magtesløst
mod en hær af kryb.
På den kolde side af planeten er det lige så hårdt.
I evigt mørke og uden energi fra solen…
...hvordan kan noget så overleve?
På Jorden afhænger næsten alt liv af sollys.
Planter omdanner solenergi til mad,
som fodrer andre livsformer.
Men der er nogle utrolige steder på Jorden,
hvor livet har udviklet sig uden lys.
Når jeg går ind i en grotte, er en af de ting, jeg ved,
at det er et fremmed miljø.
-Den dugger lidt. -Ja.
Den er fuld af måder, man kan dø på.
En af de store risici i denne hule er, at der er meget svovlbrinte.
Svovlbrinte kan slå ihjel.
-Er du klar? -Ja.
Derfor tager min mand med og står for sikkerheden.
Han tør godt sige:
"Så skal vi ud. Du har fået nok."
Cueva De Villa Luz er en labyrint af kalkstenskamre.
Svovlbrinte bobler op fra Jordens skorpe.
Det blander sig med ilt og danner svovlsyre, så vandet bliver mælkehvidt.
Alligevel overlever nogle livsformer,
endda er der ligefrem nogle, der trives.
Snottitter…
...dryppende kolonier af bakterier.
Der er mange organismer i en snottit.
I stedet for at satse på fotosyntese,
spiser de svovlbrinte,
hvilket de bruger som energikilde.
-Klar til at tænde en flamme? -Ja.
Vi gør den pæn og steril.
Sæt låg på.
Den tager vi.
Okay.
Okay. En snottit.
Det er nogle af de bedste snottitter i verden.
Utroligt syreholdige.
Mere syreholdige end bilbatterier.
Et helt økosystem har udviklet sig
og spiser af snottitterne.
Væsener, der aldrig har set dagslys.
Kan du se de her?
Ja.
Der er nogle virkelig store her til højre.
Når man ser et bakteriestykke,
ser man også en fisk gå efter den.
Der kommer lidt mere der. Se? Her kommer en stor en.
Det kommer. Den fik det!
At studere liv i mørke
har udvidet, hvordan vi leder efter liv andre steder i universet.
Det har fået os til at tænke på, at der måske findes liv,
steder vi aldrig havde overvejet.
-Femogtyve. -Femogtyve.
Det er ved at blive ret højt.
Okay. Synes du, vi skal smutte?
Alt liv har brug for en form for energi.
På Janus' varme side kommer det fra lys fra stjernen.
På den kolde side kommer det indefra.
Geotermisk aktivitet.
Når vulkansk tryk presser vand til overfladen
dukker en masse nyt liv frem,
som sætter gang i pentapoderne.
De går efter larver, som dukker op omkring geotermiske bassiner.
Men det er ikke så let.
Larverne har udviklet et forsvar.
De springer og blinker et advarselssignal til andre.
De er opfører sig som en enhed for at overleve.
På Jorden bruger nogle dyr lys på samme måde
til at sende signaler.
ALLEGHENY-NATIONALPARK, PENNSYLVANIA, USA
Hvert eneste lys derude er en ildflu.
Når solen går ned, ser man dem dukke frem.
Som små gnister fra et bål.
Det er enestående, og det bliver bedre, som natten falder på.
Ildfluer blinker for at kommunikere.
De er blandt de eneste landdyr,
der kommunikerer med deres eget lys.
Morild udviklede sig blandt ildfluer
for at fortælle rovdyr,
at de er fyldt med gift, og at man ikke skal nærme sig.
Samme mekanisme
bruges til at finde en mage.
Ildfluen producerer lys fra et organ på bagkroppen, der kaldes lanternen.
Organet har et enzym,
der producerer en foton af lys. Denne kemiske reaktion kræver ilt.
Ved at kontrollere den mængde ilt der når lanternen,
kan de producere blink. De kan tænde og slukke for den kemiske reaktion
og bruge blinkene til at kommunikere med hinanden.
Hannerne flyver rundt og laver små reklamer,
små blink, hvor de siger: "Her er jeg. Se mig lige."
Hunnerne er på jorden og kigger op.
Når de ser en fyr, de kan lide, blinker de tilbage.
Så kommer han over og blinker igen.
Hun blinker tilbage, og de mødes og parrer sig.
Det er faktisk en flirtende dans,
vi kan se bag os her.
Hver art skaber deres eget sprog,
som de bruger til at finde hinanden i mørket.
Men det er risikabelt at kommunikere med lys.
Nogle arter har udviklet sig sådan, at de udsender falske signaler.
Det, vi ser her, er et hun-rovdyr kaldet en photuris.
Den kaldes også femme fatale, da den har ry for
at lokke hanner fra andre arter til for at spise dem.
De kan hacke kommunikationen mellem en han og en hun
og bruge det til deres fordel.
Man kan se, det er en rovdyrsildflue,
fordi dens lanterne har en anden form.
Kun to små linjer lyser op, næsten som et lighedstegn.
Når en han flyver rundt i sin søgen efter en mage
vil denne besvare hannens blink,
som var den en hun af samme art.
De imiterer hunnerne af den anden art
for at lokke hannen til, men de vil ikke parre sig,
de vil spise hannen.
Og det gør hun på en ekstremt voldelig måde.
Dette er et klassisk eksempel på et rovdyr, der bruger mimicry.
En art, der kopierer en anden arts adfærd
for at slå den ihjel.
Løgn og bedrag er udbredt i dyreriget, vil jeg sige.
Det tror jeg, det vil være på enhver planet.
På Janus bruger larverne lys til at holde sig i live.
Men deres system bliver snart hacket.
Ved at fange et par larver absorberer pentapoderne deres bioluminescens…
...så de kan efterligne deres advarselssignaler.
Larverne springer instinktivt væk fra blinkende lys.
Men denne gang er det en fælde.
Pentapoderne har dem, hvor de vil have dem.
Igen er deres tilpasningsevne hemmeligheden bag deres overlevelse.
Alle skabningerne på Janus
afhænger af en nøgleingrediens...
...uanset om det er den varme, kolde eller tusmørkeverdenen...
...og det er vand.
HVERIR GEOTERMISK OMRÅDE ISLAND
Alle kender historien om Guldlok og de tre bjørne.
Hun sniger sig ind i deres hus og prøver at spise deres grød.
Den første skål er for varm.
Den anden skål er iskold.
Det er først, da hun prøver den tredje skål, at hun er glad.
"Den her", siger Guldlok,
"er helt rigtig."
Når vi kigger rundt i universet for at finde liv,
leder vi efter forhold, der er "helt rigtige."
Og "helt rigtig", i dette tilfælde,
defineres af tilstedeværelsen af det her:
Vand.
Vand transporterer livsvigtige ting rundt på planeten…
...og rundt i alle levende kroppe.
Det er det vigtigste stof i universet.
Fordi vand er så velkendt for os,
så indser man først, hvor sært det er, når man stopper op og tænker over det.
Vand består af et iltatom...
...og to brintatomer.
Og på grund af elementernes beskaffenhed og deres binding,
så er den negativt ladet på oxygensiden
og positivt ladet på brinten.
Det betyder, at hvert brintmolekyle
kan interagere med oxygenen på nabo-molekyler.
Gentager man denne tiltrækning på milliarder af nabo-molekyler,
får man et stof, der er meget klistret.
Vandmolekyler tiltrækker ikke bare hinanden,
de tiltrækker næsten alle andre molekyler, de kommer i kontakt med.
De trækker andre stoffer fra hinanden,
bryder dem ned og opløser dem.
Vand er et universelt opløsningsmiddel
på grund af dets unikke evne til at opløse næringsstoffer og kemikalier.
Det virker sikkert, at livet ikke opstod på land…
...men i vand.
Dybt under vandet i de oprindelige have
hvirvlede kemiske ingredienser nødvendige for livet rundt.
Der var brug for et sted at koncentrere ingredienserne...
...så den kemiske reaktion, der skulle forme livet, kunne opstå.
Det sted var måske et hydrotermisk vælv.
Her interagerer vand med varme sten under jorden.
Hvorefter det fosser tilbage i det iskolde havvand
med næringsstoffer og kemikalier...
...små bobler af liv.
Forbindelsen mellem vand og liv er så stærk,
at det er svært at forestille sig liv i universet
uden det.
Det er vildt at tænke på,
hvordan livet kan overleve ekstreme steder.
Både varme og kolde steder. Til syvende og sidst handler det om vand.
Hvis der er flydende vand, finder du liv.
Der er meget lidt vand på Janus.
Enten fryser det til is...
...eller også fordamper det i vinden.
Men der er akkurat nok flydende vand,
til at livet kan få fodfæste...
...og de mest hårdføre væsner,
kan tilpasse sig og overleve.
Hos NASA har de et ordsprog:
"Hvis du vil finde liv,
så følg vandet."
Hvordan mon livet tilpasser sig en anden verden?
En med to stjerner.
Hvor der er mere energi end på Jorden.
En planet der er som skabt til liv.
Oversat af: Emil Tolstrup