EN ORIGINALDOKUMENTÄR-SERIE FRÅN NETFLIX
Jorden, hem till miljontals arter.
Men vad kan finnas…bortom?
Astronomer har upptäckt tusentals planeter
utanför vårt solsystem.
De tror att det finns miljarder till.
Om det finns liv på enbart en bråkdel av dem,
måste universum vara…levande.
Allt levande har samma behov:
Att äta...
föröka sig...
och utvecklas.
Genom att tillämpa livets lagar på jorden
på resten av universum...
är det möjligt att föreställa sig
vad som kan leva...
i främmande världar.
En astronom är ett samtalsämne i mänsklig form.
Man får alltid två frågor: "Vad finns i ett svart hål?"
Och det andra, som är det som verkligen intresserar folk:
"Finns det annat liv i universum?"
Sen hamnar vi nästan alltid här.
ADAM FRANK ASTROFYSIKER
AREA 51 NEVADA, USA - HEMLIGT
STOPP
Area 51 är en hemlig amerikansk militärbas.
Dess existens bekräftades inte officiellt förrän 2013.
Så, vad händer där egentligen?
Ingen vet.
Självklart tror vissa att de vet. De troende, konspirationsteoretikerna,
tror att alla utomjordiska kroppar finns där.
Alla döda utomjordingar i de kraschade rymdskeppen tas dit nånstans
och förvaras i kylskåp eller "avfruktare"
eller vad som nu krävs för en utomjordings kropp.
Det är i princip där som alla hemligheter
som vi inte får veta av, bevaras.
AREA 51
Den här filmen sägs visa en utomjordisk kropp
som undersöks i Area 51.
Men videon är en bluff...
som förevigar idén om att vi har utomjordingar ibland oss.
JORDBOR VÄLKOMNA LILLA ALEINN
Skälet till att ufologi mestadels låter som science fiction är
för att det är science fiction.
Men trots fånigheterna med ufologi,
tror jag att det finns annat liv i universum.
Och som vetenskapsman har jag den tron,
för att siffrorna pekar ditåt.
LÅGT FLYGANDE PLAN
För ett par år sen, försökte en kollega och jag
ta alla fantastisk data vi har nu
och vi skrev en ekvation som tillät oss
beräkna antalet planeter där ute
som kan ha civilisationer.
Vi kom fram till att det fanns tio miljarder,
biljoner
planeter där ute...
på rätt ställe för liv, och möjligen civilisationers bildande.
Alla planeterna är i princip ett experiment.
Och för att ingen av dem, förutom vår, ska få en civilisation,
är inte så sannolikt.
Om främmande civilisationer är så troliga,
varför har inte astronomer inte hittat spår av dem?
Var är alla?
Se det så här:
i Stilla havet, finns det 187 miljoner miljarder liter vatten.
Om jag tar den här hinken och kastar i den...
och sedan dra upp,
och ser på innehållet...
Okej. Vad ser vi?
Inget.
Ska jag ta det faktum att jag inte ser liv i min hink
som bevis på att Stilla havet saknar liv?
Det vore ju galet. Det finns många sorters liv där ute.
Havsuttrar, valar, bläckfiskar, maneter,
och bara Gud vet vad som finns där ute.
De är bara inte i den här hinken.
Därför är det här en perfekt metafor
för att söka utomjordisk intelligens.
När vi tittar på en enskild stjärna, är det som att släppa en hink i havet.
Vi måste titta på många stjärnor
och leta igenom mycket data...
innan vi hittar ledtråden som leder oss till en annan civilisation.
Vad för slags utomjordiska civilisationer kan finnas i den omätliga rymden?
Tänk en planet, nio miljarder år gammal, dubbelt så gammal som jorden.
Gammal nog för att en riktigt avancerad intelligens ska kunna utvecklas.
Det här är Terra.
Det var en gång en bördig värld.
Nu är den karg.
Men liv kan fortfarande frodas här...
i konstgjorda kupoler.
Växter omvandlar solljus till glukosenergi,
vilket utgör föda för Terras invånare.
Varje låda innehåller en superintelligent varelses hjärnmaterial.
Med tiden har de utvecklats att inte behöva sina kroppar.
De existerar enbart som nervvävnad.
De åldras aldrig.
De dör aldrig.
De övervakas och underhålls av robotar.
Var och en är individ.
Men de är sammankopplade att tänka som en...
En kollektiv hjärna.
Det här är en hyperavancerad civilisation.
På jorden är människor den enda art som har skapat någon form av civilisation.
Varför har inte andra intelligenta varelser gjort detsamma?
Bläckfisken är så nära en utomjordisk intelligens
man finner på vår planet.
Bläckfiskar tillhör en grupp som kallas cephalopoda.
Och de har utvecklats en helt annan väg.
Bläckfisken har separata nervsystem i sina armar.
Varje arm har cirka 14 miljoner neuroner.
Varje arm kan fatta självständiga beslut.
Bläckfisken kan sägas ha nio separata hjärnor.
Jag vill ta på honom.
Lego-leksaker är svåra att plocka isär.
Men vi är nyfikna på att se om han kan öppna dem.
Bläckfiskar är uppenbarligen smarta.
Men att vara smart räcker inte för att bilda en civilisation.
Nyckeln är samarbete…
att dela idéer…
att överföra kunskap från en generation till en annan.
Vår kultur förbättras ständigt.
Vi bygger på varandras uppfinningar.
Okej.
Ta den här taxin, till exempel.
Hjulet uppfanns för drygt 5 500 år sen.
Järn har man smält i drygt 4 500 år.
Vulkaniserat gummi har använts i däck i cirka 180 år.
Alla uppfinningarna
behövdes för att bygga nåt så komplicerat som den här bilen.
En bläckfisk, i jämförelse, måste i stort sett räkna ut allt själv.
Det finns ingen förbättring och utveckling av tidigare lösningar.
Och det är ganska begränsande, även om man har nio hjärnor.
Civilisationer är som levande organismer...
med miljontals sammankopplade delar.
Det är de här kopplingarna
som leder till tillväxt.
ASTRAL LJUSSTYRKA
Men civilisationen på Terra är i fara.
Dess stjärna är dubbelt så gammal som vår egen sol.
Och när stjärnorna blir äldre, brinner de större och starkare.
Till slut kommer planeten Terra brinna upp.
Så, en flyktplan är på gång...
för att kolonisera en annan planet i samma solsystem...
längre bort från stjärnan än Terra.
Det finns is i den världen, men ingen atmosfär.
Den måste tillverkas.
Det här är ingenjörskonst på planetär skala.
Gigantiska maskiner smälter iskapslarna
för att släppa ut ånga och gas...
som skapar en atmosfär för att värma planeten.
Ett så enormt projekt kräver en enorm mängd energi...
som kommer direkt från den åldrande stjärnan.
Förmågan att utnyttja energi är civilisationens berggrund.
MARRAKECH MAROCKO
Delvis, försöker jag förutse framtiden.
Och man kan se tillbaka i historien och få många idéer därifrån.
Men det finns underliggande trender som vi kan använda för att se vad som kommer,
som förväntad livslängd, rikedom, befolkningsstorlek.
Och en av de mest avslöjande är mängden energi civilisationer använder.
Ju mer energi en civilisation har tillgänglig,
desto mäktigare blir den.
Det är framstegens hemlighet…
från stenåldern till idag.
Genom att släppa lös värmen och energin i träkol,
fick vi temperaturer höga nog att smälta metaller
till verktyg och vapen.
Sen utnyttjade vi fossila bränslen, som kol och gas,
vilket möjliggjorde skapandet av fordon som tog oss världen över
i högre hastigheter än nånsin förr.
Men den största energikällan är förstås vår stjärna.
Noor Power Station är det största solkraftverket av sitt slag på jorden.
En halv miljon speglar i utkanten av Saharaöknen.
De här är heliostater,
och de följer solen när den rör sig över himlen
och fokuserar all dess energi på tornet.
Den energin förs ut i världen
och driver den moderna civilisationen.
Mer och mer av vår transport,
vår belysning, vårt jordbruk.
Mycket relevant här för luftkonditionering.
I princip allt som håller oss säkra,
i arbete och underhållna, kommer från elektricitet.
Och alltmer av den elen
kommer från solkraftverk som det här.
Men människor använder bara en liten del av all energi från solen.
Så, 430 kvintiljoner joule solenergi hamnar på jorden varje timme.
Som jämförelse är det 2 000 Hiroshima-bomber varje sekund.
Mycket energi. Hur mycket använder vi?
Mänskligheten använder 410 kvintiljoner... på ett år.
Så, på ett år lyckas vi inte använda
energin som solen skickar hit på en timme.
Tänk om vi kunde fånga all den energin
och driva vår civilisation med den.
Vilka mirakel kan vi åstadkomma?
Vilka platser kan vi utforska med allt det där?
Enligt astrofysiker
kan en verkligt avancerad civilisation ta all sin energi...
direkt från stjärnorna.
Med det som måttstock, är civilisationen på Terra väldigt avancerad.
Den har byggt solpaneler i rymden,
nära sin stjärna...
för maximal effekt.
Men när stjärnan blir större och starkare...
blir den också mer labil.
En soleruption.
Förr eller senare, blir det här Terras eget öde...
Att förintas av sin sols kraft.
Lösningen är att kolonisera den nya planeten så fort som möjligt.
Det finns inga livsformer här.
Allt arbete utförs av maskiner.
De kan tänka själva och fatta egna beslut.
De är artificiellt intelligenta.
Om människor ska bilda kolonier i rymden,
görs grundarbetet på samma sätt.
Med robotar.
Och dessa robotar designas
av folk som Philip Metzger.
Han har tillbringat hela sitt liv i och runt rymdprogrammet.
Min pappa jobbade i den här byggnaden.
Han hjälpte till att bygga Saturn V-raketerna
som var stora nog att ta människor till månen.
Apollo 11, det här är Launch Operation.
Teamet önskar er lycka och välgång.
Tack så mycket. Det kommer att går bra.
Jag glömmer aldrig Apollo 11-flygningen.
Jag var sju år gammal.
Jag var på andra sidan floden och såg uppskjutningen.
Det var helikoptrar som flög runt.
Folk hade kommit från hela världen
för att se uppskjutningen.
Det var elektriskt.
Astronauterna rapporterar att allt är bra. Tjugo sekunders nedräkning.
T-minus 15 sekunder, styrningen är intern.
Tolv, elva,
tio, nio,
startar tändningssekvensen,
sex, fem, fyra, tre, två, ett...
noll.
Uppskjutning!
Nu lyfter vi.
När den steg mot himlen, såg man den långa, vackra lågan
skimra över vattnet.
Är kjolarna uppe?
Vi bekräftar att kjolarna är uppe.
Så, jag växte upp med en önskan om att bli raketforskare.
Philip blev forskare på NASA.
Men istället för att hålla sig till raketdesign,
bytte han till robotik.
Om vi verkligen vill göra nåt fantastiskt i rymden, behöver vi robotar.
RASSOR är designad att arbeta i tuffa planetmiljöer.
Den kan klättra över stenar.
Om den fastnar, kan den ta loss sig själv.
Om den hamnar upp och ner, kan den vända sig.
Den kan ta sig ur alla problem själv.
Det enklaste vi kan hämta från en planet är regolit,
dammet som täcker planetens yta.
Du kan utvinna metall från regoliten.
Man kan också göra keramik som används för isolering av elektriska system.
Och man kan göra raketbränsle.
Men det krävs intelligens att hämta den.
Man måste veta var man ska köra, var man ska bryta.
Man får inte gå vilse, måste kunna ta sig loss.
Så, det krävs en smart maskin som RASSOR
för att kunna starta verksamhet i rymden.
Robotikens heliga graal är självreplikering.
En maskin som kan kopiera sig själv.
Det här är ett reservhjul till RASSOR.
En robotdel, gjord av en robot till en annan robot, med rymdmaterial.
Men det här är ett tidigt exempel på hur vi utvecklar robotarna
mot en helt stängd ekologi av robotar som kan återskapa sig själv i rymden.
När man har självförökande robotar, kan man åka överallt.
Det finns nog inga gränser.
Utan input från någon livsform,
omformar robotarna en planet...
för att förbereda den för kolonisering.
Nu är det dags att överge Terra.
Var och en av kupolerna har designats för det här ögonblicket...
för att läggas i omloppsbana.
Härifrån, reser de till sitt nya hem.
Kupolerna har sina egna livssystem.
Men de är hjälplösa
mot en solenergiexplosion.
Inget utvecklas för att överleva i rymdens vakuum.
Det är lika sant för utomjordingar som för människor.
Michael Foale vet allt om farorna med rymdresor.
1997 var han amerikansk gästastronaut på ryska rymdstationen Mir...
under första kollisionen i rymden.
Ryska befälhavaren Vasily och hans kollega försökte
kontrollera en lastfarkost som vägde sju ton
och docka den utan radar, utan hastighets- och distansmätning.
Docka den till vår rymdstation.
Jag kände stationen.
Jag "kände inte", jag såg stationen röra sig runt mig och hörde en duns.
Och då tänkte jag: "Det här kan vara tillfället då jag dör."
För jag såg en massa bultar
och jag väntade på att de skulle spricka
och bultarna öppnas för att visa rymdvakuumet.
Sen tystnade alla fläktar och lampor och datorer stängdes ner.
Det var knäpptyst på rymdstationen
som började bli kall.
Vi har ingen ström.
Trycket är 602.
Sen började det slå lock för öronen.
Jag visste att vi tappade tryck.
Och att luften sipprade ut från rymdstationen.
Vi hade bara 23 minuter kvar att leva
om vi stannade där och inte stoppade läckan.
Jag började hjälpa Sasha dra ut kablarna.
Stora kablar som jag trodde skulle ta timmar att dra ur.
Vi gjorde det på sex minuter.
Vi tog ett lock och satte för. Det sög fast och bara...
Då hade vi stoppat läckan.
Och det var där, framför fönstret med utsikt mot galaxen…
sa jag:
"Jag vet att det har varit en dålig dag, men vilken otrolig utsikt."
Man känner av, försöker känna av, all närvaro i universum.
Totalt var Michael Foale ut i rymden på sex uppdrag.
Oj, mer hår försvinner.
Men varje sekund borta från jorden,
ökade hans strålningsdos.
Vi utsätts för strålning på jorden,
men när du är i omlopp,
utsätts du för tusentals gånger mer strålning.
Och den strålningen skadar vårt DNA mycket snabbare.
Och reparationsmekanismerna vi har utvecklats att ha,
kan inte hantera det.
När jag kom tillbaka från mina rymdresor,
fann de att 4 % av mina vita blodkroppar hade DNA-mutationer.
De flesta muterade cellerna dödas av andra vita blodkroppar i kroppen.
Men vissa av dem dör tyvärr inte.
De förökar sig, muterar och blir cancer.
Det är en grundläggande risk för astronauter.
Och om vi föreställer oss att resa till stjärnor,
kan det vara så att ett av hundra skepp överlever det.
Långa rymdresor är alltid riskabla...
även för intelligenta utomjordingar.
Det finns inget skydd mot plötslig strålning.
Men för dem som når slutet av resan,
är det här deras belöning:
Ett nytt Terra.
Istället för att anpassa sig till en annan värld,
har de skapat en kopia av sin gamla värld.
Sådana är fördelarna med en avancerad civilisation.
Men hur länge varar de goda tiderna?
Stjärnan växer sig allt större och ljusare...
och spottar ut mer strålning.
Till slut kommer den att göra den nya planeten lika livlös som Terra.
Då måste de flytta igen,
till en annan planet, längre från stjärnan.
Det här är fördelen med att vara mobil.
Det är möjligt att förflytta sig från värld till värld,
skapa och återskapa hemmet.
Kanske en utomjordisk civilisation är på väg mot jorden.
I så fall, ska vi gömma oss från dem,
eller ge oss tillkänna?
Okej.
Låt mig avsluta med att säga…
Låt mig avsluta med att berätta varför vi bör börja sända,
och varför vi bör börja nu.
DOUG VAKOCH ASTROBIOLOG
Doug Vakoch vill öppna en dialog med potentiella utomjordingar
genom att skicka radiomeddelanden.
Men först måste han övertala astronomer på jorden
om att det är en bra idé.
Det var här allt började.
Det största radioteleskopet jorden nånsin hade sett.
ARECIBO-OBSERVATORIET PUERTO RICO
Det är nåt med att vara här.
Stämningen, platsens storlek.
Det var härifrån vi skickade ut mänsklighetens första budskap i rymden.
Det börjar med dessa pulser som räknar ut siffrorna från en till tio.
Sen, när vi har visat utomjordingar hur vi räknar,
använder vi siffrorna för att beskriva
några av de kemiska elementen som är livsnödvändiga på jorden.
Och efter det...
hur vi ser ut,
hur många människor det finns,
hur långa vi är.
Efter det, en representation av vårt solsystem.
Och sen avslutar det med en representation av det här teleskopet,
som meddelandet kom från.
Pulserna i Arecibo-budskapet
kan ordnas till ett piktogram, för att informera intelligenta utomjordingar
om livet på jorden.
Men det var en engångshändelse,
riktad mot ett stjärnkluster, 25 000 ljusår bort.
Om vi hade skickat budskap till närliggande stjärnor
samtidigt som vi skickade Arecibo-meddelandet,
kunde vi ha fått svar idag från en av tusentals stjärnor.
Men det har vi inte, så vi är ovetandes.
Det största skälet till att vi inte har skickat mer är att vi är rädda.
Eftersom de stora science fiction-filmerna
visar utomjordingar som kommer hit och förintar oss.
Så, det är vad vi tror skulle hända.
Jag tror att den viktigaste utmaningen är den oro som vissa människor känner
för att avsiktliga meddelanden ska leda till en utomjordisk invasion.
Och jag tror att det enklaste svaret på det är att vår planet har gett bevis
på liv i två miljarder år.
Så, om det finns paranoida utomjordingar där ute
som vill utplåna konkurrensen,
har de haft lång tid på sig att komma hit.
Istället för att skicka ut ett enstaka meddelande i rymden,
är Dougs plan att sända tusentals...
när teleskopet är på driftstopp.
Med radioastronomi, kan man göra det när som helst.
Men...jag gillar att göra det på natten.
Koffein är viktigt för astronomer.
Det är många sena kvällar och vi måste vara skärpta.
En gång i månaden,
gör Arecibo en undersökning av nyligen upptäckta asteroider.
Ofta finns det ett mellanrum, på kanske en timme
då sändaren inte pekar på nån speciell plats.
Det jag föreslår är att Arecibo använder dessa luckor i schemat
för att rikta ett meddelande mot närliggande stjärnor,
ifall det finns några utomjordingar i omloppsbana runt stjärnan.
Varje månad kan vi rikta oss mot 50 stjärnor
som kan stödja intelligent liv.
För mig är beslutet enkelt. Vi borde redan göra det.
Jag tänker på det i termer av "inträde i galaktiska klubben."
Och det jag tycker är märkligt med den där analogin är att ingen nämner
att betala våra avgifter eller ens göra ansökan.
Det är vad budskapet gör.
Det kan vara vårt sätt att ta första kontakten.
Tack.
Tack så mycket, Douglas, för den intressanta presentationen.
När kontaktar andra stjärnor, när vi skickar meddelanden,
får vi i bästa fall ett svar inom 10-20 år.
Men det kan ta tusentals år.
Så det här är nåt vi gör,
inte för oss själva, utan för våra barn, för våra barnbarn.
Och för utomjordingarna.
Åtta, sju, sex,
fem, fyra, tre,
två, ett.
Uppskjutning.
År 2018 gick det senaste planetjagande teleskopet i omloppsbana.
Det hittar bevis på nya världar
över natthimlen.
Astronomer tror att det bara är en tidsfråga
innan utomjordiska livsformer upptäcks.
Bland dem, kanske intelligenta varelser.
En dag, vet vi säkert.
Till dess, kan vi bara gissa vem eller vad som finns där ute.
Undertexter: Marie Roos