Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Numele meu este Gump și am fost cândva câine vagabond.
Fiecare câine e câine vagabond până își găsește fericirea.
Iar fericirea poate fi găsită numai lângă o ființă umană.
Povestea mea e despre căutarea acestei fericiri canine,
despre călătoria spre persoana potrivită.
E despre forța și statornicia
care pot fi găsite în fiecare câine.
Vreau ca povestea asta să vă și deschidă ochii,
pentru că ce poate distruge un om în inima unui câine,
doar un om poate repara la loc.
Am simțit ceva malefic în noaptea în care ne-au luat de lângă mama noastră.
Pentru că înainte ca un câine să deschidă ochii,
deschide botul.
În chestia din jurul nostru era beznă.
A trebuit să ies afară ca să pot să respir.
Fratele meu de sub mine era complet rigid.
Se sufocase.
Noi îl sufocaserăm.
Blana lui era ca un covor, rece și moartă.
Sora mea de lângă mine tremura și apoi a scos un smiorcăit slab.
De ce eram în geanta din tomberon în primul rând?
De ce?
Mi-am dat seama că „de ce” era un cuvânt omenesc
la care doar oamenii știu răspunsul.
Atunci, habar nu aveam că persoana asta avea să-mi schimbe întreaga viață.
Că el va deveni „viața mea”.
Prima privire, primul miros
nu sunt niciodată uitate în viața unui câine.
Oamenii vorbesc cu oamenii cu ochii.
Iar persoana asta a văzut în ochii mei
că nu ne puteam lăsa fratele acolo așa.
Acel om a avut o inimă bună, dar nu știa prea multe despre cățeluși.
Pentru că aceste chestii maro și lungi pe care le numiți cârnaciori
nu au zăbovit în mine prea mult.
CĂȚELUȘI DE VÂNZARE PE ORICE
Apoi a venit o femeie care mirosea foarte puternic.
- Bună dimineața. - Bună dimineața.
Era ca o găleată cu flori veștejite în apă tulbure.
Doamne, ce miroase!
Nu e bolnăvior?
Păi, a făcut nițel căcuță.
Bine.
Voi, oamenii, trăiți mereu într-o lume a schimbării constante.
Dați hârtii la schimb pe mâncare și alte chestii în fiecare zi.
Și mi se pare că uneori o faceți chiar și pentru voi.
Da, e adevărat, băiete. Puți.
De ce? Ia spune-mi.
Chiar și amărâtul ăla de noroc peste care dau trebuie să fie mic
și plin de rahat.
Bine.
Dar noi, câinii, nu pierdem timpul schimbând lucruri.
Când facem o alegere, nu ne răzgândim mai târziu.
O femeie ciudată m-a pus brusc în apă și tot confortul a dispărut.
Am crezut că o să mor.
Put ca un buchet de lăcrămioare acum.
Îmi plăcea mai mult cum miroseam înainte.
Așa am trăit cu noua mea familie timp de multe zile.
Zile pline de lumină care se transformă în întuneric după câteva clipe.
Simțeam cum corpul îmi crește în fiecare noapte
și mă trezeam mai puternic în fiecare dimineață.
Unde te duci în fiecare noapte, frate?
Femeia care stătea cu noi se numea Veronika.
Ar trebui să te speli și tu. Am apă caldă în boiler.
Iar cățelușa ei se numește Lăcrămioara.
Mă duc la galerie mai întâi.
Mâinile ei miroseau a plăcinte cu pește,
așa că am început să-i zic Veronika Peștișor.
Iar tipul ăsta, Fred, mirosea puțin a căcăreze de capră,
așa că i-am zis Fred Căcărează.
Hopa!
Asta e peria mea de spălat.
Cafeaua e gata!
A fost foarte drăguță cu mine de când te-am găsit.
Îmi doresc să te fi întâlnit mai devreme.
Poftim?
- Mă refeream la băiatul ăsta. - Înțeleg.
Într-o noapte am simțit într-un fel
că parcarea asta plină cu mașini fără roți era casa mea.
Că aici e locul meu și că îmi place cerul liber de deasupra.
Bravo.
Haide.
Haide, vino aici.
Capul este un loc magic pentru noi.
Când lăsăm un om să ne atingă capul,
semnifică începutul unei călătorii către inima noastră.
Celălalt loc e la capătul cozii spre fund.
E cumva interconectat cu ochii.
Atunci când cineva începe să mă scarpine acolo, mi se închid ochii.
Dar nici cu burta nu e rău.
Când ne arătăm burta stând pe spate,
ori persoana respectivă e în inima noastră, ori e foarte aproape.
Poc, poc.
Lumină roșie,
șezi.
Bine.
Lumina verde,
te întinzi.
Întinde-te, da. Lumina roșie,
șezi.
Obișnuiam să râdem în fiecare zi și mă rugam să nu se schimbe.
Vezi, dragă prietene? Asta e lumea. Ce priveliște, nu?
De aceea o numesc eu galerie.
Cel mai bine e dimineața devreme, când nu e nimeni aici.
Totul se trezește, păsările se trezesc, și mirosurile.
Câteodată mă gândesc atât de mult și mă las cuprins,
că uit complet de ce am venit aici.
Și e atât de frumos.
Uite, Freddie, cum sufletele alea frumoase de câine,
de care oamenii au vrut să scape, s-au găsit unul pe celălalt.
Nu-i așa că e frumos?
Oare despre ce vorbesc?
Nu mi-ai spus cum ți-ai găsit fata.
Păi, a fost o zi nebunească.
Chiar am pierdut și autobuzul, așa că am luat-o prin parc.
Și, deodată, am auzit ceva.
Era ca un fluierat de jucărie. Și foarte slab.
Și apoi am văzut
o creatură mică și înspăimântată în tufișuri.
Și mi-am dat seama că era un motiv pentru care am pierdut autobuzul.
Freddie, sunt sigură că micuța asta m-a chemat în viața ei.
Ai încercat să afli dacă era a cuiva?
Eu sunt cel puțin sigur că băiatul ăsta al meu nu a fugit de la nimeni.
- Câinii nu se închid singuri în genți. - Nu, nu am încercat să aflu.
Mi-a fost teamă că s-ar putea să mi-o ia.
Dar sigur nu a avut o viață bună.
Nu vom ști niciodată prin ce a trecut săraca.
Câinii nu le spun oamenilor nimic despre oameni,
dar vorbesc între ei.
Oricând Lăcrămioara era fericită pentru ceva pe lumea asta întunecată,
curând se transforma în durere.
Așteaptă-mă! Stai! Întoarce-te! Stai!
Știa doar că trebuie să continue să alerge.
Întoarce-te!
Chiar și printr-un perete.
Atunci mi-am dat seama cât de curajoasă era bunicuța asta cățelușă.
Și ce m-a surprins a fost că după toate lucrurile pe care le-a trăit,
tot îi mai plăceau oamenii.
Vino aici.
Oare ce va crede Dasha despre noua potaie?
Ce ar trebui să creadă despre el? O să-l adore.
Când va vedea cât de mult îl iubesc, o să-l iubească și ea.
Vorbim despre o altă Dasha atunci.
- Îți spun că-l va adora! - Da.
Ce tot vorbești? Uită-te cât de tare și frumos e.
Crezi că Dasha va fi încântată că acum ai un câine?
Ce tot vorbiți? Nici măcar nu e aici.
Am să mă mai gândesc când o să se întoarcă.
Dar nu o să vă mărturisesc vouă.
Salut.
- Ce faci aici? - Păi…
Dasha ar trebui să se întoarcă azi.
Dasha… Doamne…
- Bună. - Bună.
Pot să-l las cu tine astăzi?
Dasha se întoarce de la spital, înțelegi?
Vrei să mergi la mătușica?
Freddie, femeia aia o să te distrugă într-o zi.
Spune-i că-ți place de micuț și asta e!
Nu pot să fac asta dintr-o dată.
Fă-o pentru mine, te rog.
- Dă-l încoace. - Bine, atunci.
Trebuie să-i spun puțin câte puțin, strategic, știi tu.
Înțeleg. Dar cum îi poți spune puțin câte puțin că ai un câine?
Haide, o știi pe Dasha, nu?
O știu.
E un laș.
Da.
Haide, leneșo.
Vino aici.
Când începea să plouă, îmi aducea aminte de ziua
în care am ajuns în tomberon.
Încă mai e undeva în interiorul meu, dar nu mai știu unde.
Aș vrea să pot găsi amintirea aia și s-o înghit, n-o mai vreau în capul meu.
Ce faci aici?
Și apoi, un tip mare în negru s-a apropiat de noi.
Cu cât se apropia mai mult, cu atât mai mult simțeam
că eu trebuia să le protejez pe Peștișor și pe Lăcrămioara.
Freddie, îmi pare rău.
Omul s-a oprit din bătaie abia când nu se mai mișca.
N-am știut ce să fac, era un maniac.
Dragule, iartă-mă, te rog. Te rog.
Să-l ducem la un veterinar.
Da, e o comoție, cu siguranță.
Și are foarte multe vânătăi.
Cine i-a făcut asta? Tu?
- Eu? - Da.
Dle doctor, e ca și familia mea.
Va avea nevoie de multe copci.
Și nu va fi ieftin.
Am bani.
Merită cea mai bună îngrijire.
CLINICĂ VETERINARĂ PRIVATĂ
Unde?
La ce veterinar? Și de unde a avut bani?
Ce veterinar e? Unde?
Nici nu se pune problema. Ce?
Nu pot să cred, trebuie că visez!
Noi nu avem ce mânca și acum dăm banii pe un câine?
Cât a costat? Cât?
De ce nu l-ai lăsat acolo?
Erau toți banii pe care-i aveai!
Nu l-aș putea lăsa acolo. E cel mai bun prieten al meu.
Cine e cel mai bun prieten al tău?
O javră? Ai înnebunit?
- Am fost fericiți împreună, Dashenka. - Nu mă enerva!
Dar am crezut că l-am putea crește împreună.
Nu, e de-ajuns că te cresc pe tine, tu ești needucabil.
Dasha, te rog, am să recâștig banii.
Ce o să recâștigi? Nu ai câștigat niciun ban până acum.
I-ai pus deoparte din banii de buzunar pe care ți i-am dat.
Trebuia să rămân la spital. Trebuia să mor acolo!
Dasha, nu spune asta! Nu spune asta, Dasha.
Dasha! Chiar eram nerăbdător să te văd!
Vino aici!
Păcat că n-a rămas acolo, nu? Haide, bine.
Bine.
Lăcrămioara, haide, să mergem acasă.
Băiete!
Vino aici!
Nu știu cum să-ți spun, prietene.
Dar se pare că nu te pot păstra.
Dasha mi-a spus clar că dacă o fac,
o să mă părăsească.
Și probabil că nu aș rezista și la asta.
Vezi tu,
când soția mea m-a dat afară, am ajuns pe stradă.
Și am umblat pribeag.
Dacă nu o întâlneam pe Dasha, nu aș fi fost în viață acum.
Dashenka m-a făcut să simt că locul meu încă mai e undeva.
Că încă mai sunt un bărbat de care cineva are nevoie.
Dar de ce-ți explic ție asta?
Tu oricum nu mă poți înțelege.
Și cred că atunci s-a întâmplat.
Ne holbam unul la altul.
Și Fred și-a dat seama brusc că pot înțelege fiecare cuvânt.
Du-te.
Și rămâi afară.
Nu poți câștiga iubirea cu forța sau prin frică,
iubirea e ceva pur, vesel și liber.
Dar iubirea omenească nu e ca a unui câine,
cu doar o cale care duce spre inimă.
Băiete, nu-mi ușurezi deloc situația.
N-am închis ochii azi-noapte.
Nu pot să-ți spun pur și simplu
la revedere, vezi tu…
Nimeni nu m-a iubit mai mult ca tine toată viața mea.
Nimeni.
Știu că ești un câine, prietene.
Dar pentru mine, ești… ca un om.
Dragul meu om.
Chiar nu-mi place când persoana inimii mele e tristă.
Mă face să fiu și eu trist. Dar mi-am dat seama în momentul acela
că bravul meu Căcărează era gata să lase totul în urmă.
Haide, să mergem.
Doar ca să poată să stea cu mine.
Fred, unde te duci? Oprește-te!
- Fred, vino înapoi! - Să mergem.
Iisuse, Freddie. Freddie, oprește-te.
- Frederick. - Nu-mi spune Frederick!
Îmi pare rău.
Freddie,
n-am vrut să sune așa.
Știi că te iubesc.
Nu pot să trăiesc fără tine.
Dar băiatul ăsta va sta cu noi, să știi!
Dar am știut că dacă ea ar fi avut o coadă de câine,
el s-ar fi comportat diferit, contrar cuvintelor ei.
Sigur că va sta cu noi.
Bun, așa.
Vino aici. Ce frumușel ești!
Dragi prieteni,
Dashenka și cu mine suntem foarte fericiți că avem un băiețel.
Băiatul nostru.
Deci, în cinstea băiatului, să fie sănătos și frumos.
- În cinstea lui! - Să ne trăiască băiatul.
Într-o bună zi va termina liceul și va ajunge student.
Și apoi chiar președinte!
Un câine a sărit peste pisică
și peste o pajiște verde
Un vânător în spatele lui
cu o pană sau două
Iar băiatul nostru va fi doctor sau inginer.
Dacă nu plouă, nu ne udăm
Pentru băiatul nostru.
Un cârnăcior mic mâncat de un cățeluș
Mami!
Iar bucătarul i-a dat una cu ciocanul de lemn
Hai să te fac să taci cu un sărut.
Toți cățelușii au plâns
Săpând un mormânt pentru el
Stai. Chiar suntem fericiți.
- Păi, cei mai fericiți din lume! - Veronica.
- Nu? - Suntem fericiți.
- Ai fost binecuvântat. - Da.
Crezi că e cineva acolo sus? Pentru mine?
Iisuse Hristoase, de ce eu?
Deci, pentru băiatul vostru!
Când s-a făcut întuneric, eram deja foarte obosit.
Nici nu mai știu ce spectacol era pe cer în acea noapte.
Haide!
Haide, grăbește-te!
Mișcă-te!
Mai repede!
- Haide odată! - Bine.
Închide-o!
Căminul meu de acasă de la Freddie îmi scăpa de sub lăbuțe
și mă temeam că nu am să-l mai văd.
Freddie!
Era tăticul meu, Dumnezeul meu.
Dacă aș fi putut, mi-aș fi dat viața pentru o singură clipă cu el.
Haide, cafeaua e gata! Îți va prinde bine.
- Unde e băiatul nostru? - Haide, ți-am făcut niște ouă.
Nu e cu Veronica?
Trebuia să te fi văzut ieri. Uită-te la tine acum!
Am avut mult de tras de tine, ce să mai zic de câine.
Încetează, te rog! Băiete!
Nu mai țipa! Taci, o să-i trezești pe toți.
E imposibil. El mă trezește în fiecare dimineață,
mă salută.
- Stai jos. - Trebuie să fi pățit ceva.
Haide, ce-ar putea să pățească?
Va veni înapoi singur. Și, dacă nu vine, trebuie să fie pe-aici, pe undeva.
Haide, mănâncă!
Mănâncă!
Nu pot să mănânc.
Băiete!
Dar nu toată lumea!
Nu putem merge toți în același loc. Trebuie să ne despărțim.
Băiete!
Iar sunteți împreună. Băiete!
Tot ce știam era că trebuie să alerg întruna ca Lăcrămioara,
să alerg pentru viața mea.
- Văd că-l cauți foarte tare. - A plecat după vreo cățea.
Sigur, și și-a luat cu el și păturica.
Ești o inteligentă, nu?
- Ce i-ai făcut, nenorocito? - Iisuse, mai scutește-mă.
Ai grijă pe unde calci, să nu cazi.
Trebuie să alerg pe lângă potecă, pentru că fiecare potecă trebuie să ducă undeva.
Și dacă alerg pe lângă toate, cu siguranță
voi ajunge la cea care mă va duce acasă.
Stai puțin.
- Tuli, trezește-te. Ce s-a întâmplat? - Nu e vina mea.
- Știu că nu e. - Ea…
- Cine? - Ea!
Nu știam încotro să mai alerg,
dar în adâncul meu simțeam că e calea cea bună.
Vezi, nici măcar nu i-am dat un nume cum trebuie.
Băiat drag…
Când l-am găsit, nu știam ce să fac cu el.
Iar acum nu știu ce m-aș face fără el.
Fiecare tomberon probabil că e al unui alt câine.
Iar astea două erau ale lui Max.
Era un fel de golan, cineva care nu ține prea mult la oameni.
Îmi plăcea numele lui, faptul că în primul rând avea unul.
Și el era interesat de numele meu.
I-am spus că încă mă așteaptă, dar n-am vrut să-i spun unde.
Mi-era teamă că ar putea vrea și el să alerge într-acolo.
Max a văzut cât de bătut eram,
dar nu am vrut să-i spun cine-mi făcuse asta.
Nu voiam să aibă o părere prea proastă despre oameni.
Ăsta e un principiu de-al meu.
Mi-a spus să am grijă pe lângă oameni. Și cu dependența mea de ei.
Max cunoștea un șoricar al cărui prieten om murise.
Stăpânul său fusese singurul lucru din lume în care crezuse.
Era Dumnezeul lui.
Și când el a murit,
iar câinele și-a dat seama că nu-l va mai vedea niciodată,
durerea lui era atât de mare, încât s-a hotărât să se ducă
să-l caute după podul curcubeu.
L-au găsit a doua zi, mort țeapăn pe stradă.
Nimeni nu știa ce a pățit,
dar probabil că și-a găsit stăpânul în seara aia.
L-am întrebat pe Max ce era podul curcubeu.
I-am spus că am să mă duc și eu pe el, și chiar și mai departe,
și că nu-mi păsa cât de departe era.
Dacă fiecare câine chiar își găsește stăpânul acolo, atunci trebuia să mă duc.
Dar Max mi-a spus că eram prea tânăr pentru podul curcubeu
și că nu aveam să-l traversez decât mult mai târziu.
Și că podul nu este în această lume,
și că nici Freddie al meu nu e acolo.
A spus că era un loc unde sufletul meu avea să se ducă după ce voi muri.
Și atunci mi-am dat seama că podul curcubeu era doar un drum
spre raiul meu.
ATENȚIE - TREC TRENURI
Max a zis că o să mă ducă la o fată.
La Kate. Ea are grijă de toți câinii bătuți
la fel ca mine.
Blana mea era plină de purici și căpușe.
Erau ascunși în blana mea la fel ca niște călători clandestini.
Max, pe cine mi-ai adus? Bună, cine ești tu? Arată-mi.
Ce ai acolo?
Iisuse, nu prea arată bine. O să te ducem la doctor, bine?
Era prima dată când mergeam cu o mașină în mișcare.
Mi se părea că merg chiar eu cu viteza aia,
cu toate că n-aș fi reușit asta.
Și a început să-mi placă.
Un pic de alifie. Arată-mi burtica, haide.
Mâinile ei miroseau ca niște flori de pe pajiște.
Așa că am început să-i spun Kate Pajiște.
Bun.
Vino aici! Bravo, băiete!
Stai aici, o să facem o poză pentru ziare,
ca stăpânul tău să te poată găsi.
Stai!
Ești atât de deștept.
Bravo, băiete!
Toată liniștea și pacea aia erau mereu întrerupte de sunetele pădurii.
Eram ca un adevărat animal sălbatic. Ca un vânător care nu vânează.
Într-o zi, pe drumul înapoi,
am văzut o grămadă imensă de bălegar.
Ei bine, cu pedigri sau nu,
cățelușele alea aveau și ele un pic de corcitură în ele.
A fost o perioadă fără griji care mi-a dat multă putere.
Dar apoi ceva a început să se agite în inima mea.
Ceva mai puternic decât norocul meu.
Freddie al meu mă așteaptă undeva.
- Felicitări pentru muzica frumoasă! - Pentru muzică!
Așa că nu puteam să rămân acolo.
Un câine poate mulțumi numai prin dragoste.
Iar eu asta simțeam pentru locul ăla.
Mă voi gândi mereu la ei, chiar și pe drum spre podul curcubeu.
Știu că mă voi gândi la ei chiar și în rai.
Mi-era foarte foame.
Dar mă tot gândeam la Freddie, așa că nu era timpul pentru foame.
Trebuie să alerg, să-mi urmez nasul.
Bun, calmează-te.
Mi-o aminteam pe Veronica Peștișor,
care-și pusese mâna pe capul meu
și începuse să mă mângâie când eram un cățeluș.
Era momentul de dinainte să se aprindă cerurile. M-am trezit.
Am așteptat puțin lumina de deasupra capului meu
și am pornit la drum iar.
Am alergat o vreme
și apoi am mirosit.
Carne și sânge. Am inhalat mirosul puternic.
Un micuț iepure călcat care nu a avut o dimineață bună.
Asta e rău, foarte rău.
Ciudat, dacă ar fi alergat pe câmp, poate l-aș fi urmărit,
dar îmi părea rău să-l văd așa.
Așa că am început să-i spun povestea despre podul curcubeu.
Cea pe care mă învățase Max.
Și am simțit că brusc nu-i mai era frică de moarte.
Am stat acolo, unul lângă altul, o vreme
și apoi am simțit că nu mai e acolo.
Povestea de ieri
despre câine…
m-a mișcat foarte, foarte mult.
Părinte, știu că s-ar putea să pară o blasfemie,
dar pentru mine nu e doar un câine.
E ca o rudă de-a mea, un frate sau un fiu.
Unde e dragoste, nu e loc de blasfemie.
Asta nu e blasfemie.
Vezi tu,
câteodată, chiar și un câine
poate face mai multe pentru noi decât familia noastră apropiată.
Uită-te la frumoasa noastră orgă. Ce părere ai de asta?
Ne-au învățat la școală că orga e ca o femeie.
Poate fi uimitoare, dar și foarte falsă.
Ei bine, ne-au învățat chestii diferite.
Când atingi o orgă,
știi imediat dacă e uimitoare sau e falsă.
Dar despre unii oameni nu poți ști niciodată.
Alt tomberon.
E trist cât de multă mâncare aruncați voi, oamenii.
Atâtea animale trebuie să moară fără rost,
iar voi luați doar o gură din carnea lor.
Dacă nu vă place, pur și simplu o aruncați.
M-am pierdut în gânduri o vreme și iar încearcă să mă prindă.
- Deschideți portbagajul. - Sigur.
Gata, băiete.
Cu grijă. Bun.
- Cu grijă. - Bine.
M-au dus la un adăpost și m-au carantinat.
E un spital pentru suflete de câini.
Aici aduc câinii vagabonzi până află cine sunt.
Asta a plâns toată noaptea. Din clipa în care au adus-o aici.
Numele ei era Mia. Nu a vorbit cu niciun câine.
Dar se spunea că bărbatul cu care trăia nu o hrănea.
Și că făcea bani din vânzarea puilor ei.
Putea doar să vâneze șobolanii din șopronul în care stătea iarna.
Nu i-a ținut de cald destul unuia dintre pui,
iar acum se zbate pentru viața lui.
A trecut prin aceleași chestii ca Lăcrămioara,
deci, poate se cunosc.
Trebuie s-o ducem la veterinar pentru o injecție.
Haide, Millie.
Haide, trebuie să mergem la doctor.
Crescătoriile alea de cățeluși…
Cât de triste trebuie să fie mămicile lor.
Bravo, fetițo. Vino aici.
Nu a durut, nu? Scoate-i lesa.
Am să i-o scot. Bine. Bravo, fetițo.
AM SĂ AȘTEPT ÎN PIAȚĂ LA 12 P.M. ÎN FIECARE ZI. DAU ORICE.
IMPRIMERIE
Ăsta nou e cam încăpățânat, nu?
Mi se pare cam ciudățel, e foarte diferit de ceilalți câini.
Când se uită la mine, simt că mă înțelege.
Cum să-l numim?
Eu i-aș zice Forrest Gump.
E prea lung. Doar Gump atunci.
Gump?
Bine, Gump.
Ce e asta? Ăsta e numele meu?
Ce mă așteaptă pe mine aici? Aici, în adăpostul ăsta?
Apopo, cățelul Miei a trecut peste podul curcubeu.
Mia nu trebuie să afle asta.
La naiba!
Dar poate o simte. Și plânge de durere.
Da, fata asta o va salva, simt eu.
Doar omul poate lua fericirea unui câine
și doar omul i-o poate da înapoi.
Micuța Mia.
Carantina mea se terminase și acum eram printre cei care
așteptau în țarc după stăpânii lor.
Dar câinii nu știu niciodată că stăpânii lor i-au părăsit pentru totdeauna.
Așa că-i așteaptă naiv acolo până la sfârșit.
La capătul rândului era o singură cușcă.
În care stătea Ron.
Un kangal imens folosit de oameni pentru lupte în timp ce pariau
cât de repede îl va ucide pe bietul câine pe care i-l aruncaseră.
Era pierdut.
Un bărbat înalt și cu barbă îl scotea la plimbare.
Nimeni altcineva nu putea să-l țină de lesă.
Dacă se întâmplă să apară aici câinele ăsta
vă rog să lăsați un mesaj pentru mine la vicariat.
- Bine. - Mulțumesc.
- Sigur că da. - La revedere.
Haideți să vă mai arăt un câine, o să vă placă.
E un derbedeu. Alerga pe aici după mașini,
dar nimeni nu se oprea.
Cineva l-a aruncat dintr-o mașină, cred. Numele lui e Melichar.
Bine, Melichar.
Chiar semeni cu el. Vino aici.
Te-aș lua chiar acum.
Dar trebuie să-mi găsesc băiatul. Nu mai e loc pentru altul în inima mea,
vezi tu.
Simt că și el mă caută, înțelegi?
Trebuie să ne găsim unul pe altul.
Luați-i ceva frumos.
Mulțumesc.
Deseori eram deranjați de picioarele de după gard.
Toată lumea începea să latre pentru că credeau
că stăpânul lor vine să îi ia.
Dar nu venea niciun vechi stăpân.
Așteptam oameni noi
să ne aleagă din țarcuri.
El e un pic diferit, l-am prins pe lângă niște tomberoane.
Se poartă ca și cum ar căuta pe cineva. Nu-i așa, Gump?
- Deci, el e Gump? - Da.
Gump, vino aici.
Ea e Naty. Natalia, o știi?
Cred că-i place cum miroși.
Mâinile ei miroseau ca niște mici căpșune din pădure.
Așa că i-am zis Naty Căpșunică.
Toți câinii de aici credeau că e una de-a lor.
Și că reușise să-i aducă pe mulți dintre ei
de la marginea podului curcubeu înapoi la viață.
Am ieșit la plimbare de câteva ori.
Și apoi mi-a scos lesa în spatele adăpostului.
Nu aș fi fugit niciodată de Naty.
Nu aș fi lăsat-o niciodată singură.
L-am întâlnit pe Ron o dată.
Și când ne-a văzut,
a vrut să se bată, până la moarte.
Iar dinții lui ne-au mușcat peste tot,
a mușcat-o și pe Naty.
Când m-au dus înapoi la adăpost, m-au pus lângă Ron.
Nu mai era câinele pe care-l știam.
Criminalul de care se temea toată lumea.
Simțeam cu totul altceva de la Ron acum.
De parcă ultima experiență
l-ar fi readus pe cărarea unui câine normal.
Înainte, nu putea face altceva decât să omoare câini.
Oamenii îl lăudau pentru asta, iar el o făcea pentru ei.
De fiecare dată când auzeam pași după gard începeam,
nerăbdător să văd cine avea să deschidă poarta.
Și apoi am văzut-o pe ea.
Cea mai frumoasă fată cu păr ciufulit din lume.
Gumpie, vino aici!
Vino aici.
Îmi pare rău, Gumpie, că n-am mai venit aici de mult.
A trebuit să stau în spital o vreme.
Le-am spus că nu mă doare, dar n-au vrut să mă asculte.
Ai fost atât de curajos, Gumpie. Ești eroul meu.
Dar eu știam că eroina mea era această mică fețită
care părea să nu se teamă de nimic în lumea asta.
Îmi pare rău, Gumpie, dar mai am puțină treabă.
Naty i-a spus ceva lui Ron, dar nu am auzit ce.
Trebuie să-i fi spus ceva important, totuși,
pentru că de atunci Ron nu a mai atacat niciun câine.
Bine.
Bun, e în regulă acum.
Gata, ai fost salvată.
ADĂPOST PENTRU CÂINI ȘI PISICI
Arată ca un cățeluș de pluș.
Mai mult ca o capră.
Nu știam ce să cred. Dar coada mea, coada mea se temea.
Haide, e atât de drăguț.
Gumpie, ești și tu norocos. O să-mi fie dor de tine, deșteptuțule.
Te duci acolo doar câteva zile, e doar o încercare.
Și o să venim și noi să vedem ce faci.
Și nu-ți pierde eșarfa, te prinde. Haide.
O să ai o grădină imensă doar pentru tine.
Și o familie mare și frumoasă.
Puteți aștepta o jumătate de oră? Vrea o fată să-și ia la revedere de la el.
Da, așteptăm afară.
Dar nimeni nu-i cere părerea câinelui.
O casă nu e întotdeauna mai bună decât adăpostul ăsta cu gratii
și cu o curte plină de câini uitați.
Te poți încrede ușor într-un om care nu pute, dar zâmbește și are o mașină.
Ea trebuie să fie fata.
Nu am avut timp să-mi iau la revedere de la prietenii mei, inclusiv Naty.
Probabil.
Am plecat imediat și nu știam unde.
M-au pus în același loc ca și în mașina lui Katy,
dar imediat după ce am plecat, tipul m-a aruncat în portbagaj.
- Ăsta e animalul meu de pluș. - Iată grădina cea mare.
Dacă intră cineva, mușcă-l de unde vrei.
Haide, haide.
Haide.
Sus cu tine.
Hopa. Gata.
Un câine citește mirosurile ca pe cuvinte.
Iar câinele care a fost aici înaintea mea și-a scris toată povestea vieții lui.
De parcă încă mai era aici și îmi spunea povestea la ureche.
O viață necăjită legat de lanț, așteptând să vină sfârșitul.
Fiecare fir de păr din cușca aia îmi spunea cum se va termina și a mea.
Din fericire, inima mea încă e plină. Asta chiar mă ajută acum.
Îi vedeam adesea pe Freddie și pe Naty în capul meu,
toate ființele acelea din inima mea.
„Ne vedem în curând”, le spuneam. Nu am să stau aici legat așa.
Nu am să aștept aici podul meu curcubeu.
Femeia de la adăpost a trecut iar. Chiar și cu fetița aceea.
Nu vor să creadă că a fugit de la tine.
Nu-mi pasă ce cred ele.
Dacă vede cineva cum îl tratezi, va trebui să ne mutăm.
O să ții alt câine în condițiile astea doar din cauza unor potențiali hoți?
Nici măcar nu-l putem duce la veterinar, deja te cunoaște.
Are cip, o să știe toți că-i al meu.
Iisuse, i-a intrat lanțul pe sub piele, e dezgustător.
Câh.
Ascultă, scapă de el.
Bine, băiete dragă.
Sunt sigur că te distrezi maxim.
O grădină frumoasă.
Poți să te duci oriunde vrei.
Un pățut de câine pe hol, încă unul în sufragerie.
Și poți chiar să intri și în dormitor.
Toată lumea te iubește.
Te tot mângâie, iar tu adormi.
Și mănânci atât de bine. De două ori pe zi, dimineața și seara,
și poate și ceva între, în caz că ți-e foame.
De ce nu pot să-l mușc acum? De ce?
Cine mi-a băgat în cap că nu pot?
Mi-ar fi salvat viața, dar n-am putut s-o fac.
Și apoi i-am simțit degetele groase căutând ceva sub pielea mea.
E al unui ticălos din sat.
E arestat de ceva vreme, iar el l-a lăsat în starea asta.
L-am văzut pe amărât alergând prin sat.
E un pic agresiv totuși, a ucis ceva animale.
Deci ești un criminal, carevasăzică?
E într-o stare rea, trebuie să fi trecut prin multe.
Omul ăla l-a tratat foarte rău.
L-a torturat, l-a bătut.
Tot satul știa, dar nimeni nu a făcut nimic.
Știți, dle doctor,
nu vreau să mai simtă durerea.
Am să plătesc injecția și o să-l îngrop chiar eu.
- Face 600 de coroane. - Sigur.
Dar o să ne ocupăm noi de toată treaba.
Serios?
Bine, ce frumos din partea dv.
Apropo, îl chema Gump.
Puteți să scrieți asta pe sac, ca să nu se ducă-n rai fără nume.
- Mulțumesc, la revedere. - La revedere.
De ce te uiți la mine așa?
Vrei să-mi spui ceva?
Nu-ți face griji.
Nu o să te mai doară.
Brusc am simțit cum puținul acela de putere care mai era în mine
începu să se ducă.
O să fii bine, Gump, o să te rezolvăm, băiete.
Nu prea cred că Gump chiar e un ucigaș, bărbatul ăla era foarte suspect.
Sunt sigură că el i-a făcut asta.
Ușurel…
Erau mai mulți câini
pe care oamenii îi găseau prea bătrâni, prea bolnavi sau împuțiți, la veterinar.
Nu îi mai voiau.
Dar câinii încă spuneau că a fost minunat cu acei oameni
și că le e dor de ei, de oamenii care i-au rănit.
Sufletele câinilor nu sunt pline doar de iubire nesfârșită pentru oameni,
ci sunt pline și de naivitate.
Intră!
Pentru câini ca mine,
care trebuiau să fie deja în rai, se aplică alte reguli.
Ea e noua ta stăpână.
O tipă numită Dita venea pe la noi, și plătea fiole numite „Viață”
și tot căuta oameni care ar fi putut să aibă grijă
de sufletele noastre frânte.
- Bună! - Bună!
Dar eu m-am simțit aiurea pe lângă ea de la început.
Așa întâmpini vizitatorii, Bella?
Mâinile ei vopsite îmi tot mângâiau capul,
iar în ochii ei am văzut ceva ce mai văzusem doar la animale.
Durere și frică de oameni, de parcă n-ar fi fost om.
De parcă ar fi fost câine ca și mine.
Ce este, puiule?
Gump?
Gump!
Vrei să vii la mine? Bine, haide.
Nu trebuie să-mi spui de două ori să sar în pat.
Ăsta e marele avantaj al unui câine.
Odată ce-i arăți unui câine o plapumă,
se poartă de parcă ar fi făcut-o de când era mic.
Picioarele ei miroseau a biscuiți pentru oameni.
Așa că am început să-i zic Christine Biscuit.
Mă duc la muncă.
Fiți cuminți.
Pe cățeaua asta o chema Bella.
Și înainte s-o adopte Biscuit
trăise fără dragostea umană, închisă într-o clădire veche.
Era un pic geloasă pe mine,
căci credea că vreau să-i iau locul în casa lui Biscuit.
Dar eu nu urmăream asta, casa mea era la Freddie.
Asta a calmat-o.
Gump?
Am fost stresată toată ziua, dar nu aveam deloc de ce.
Când omul râde, râde și câinele lui cu el.
Cu tot corpul.
Își îndoaie labele din spate, fundul aproape atinge pe jos,
ochii îi ies din orbite și limba din gură,
și începe să alerge ca nebunul până la epuizare.
Freddie!
L-am găsit!
- Sună, sună. - Vorbesc eu.
Ei bine, e ocupat.
O să mai încerc.
Chestia asta strălucitoare din care se aud voci
o făcea pe Biscuit nefericită de multe ori.
Câinilor chiar nu le place când persoana la care țin e supărată.
Îi face și pe ei să sufere.
E mai rău ca un cuțit ascuțit care-ți intră prin piele.
Amândoi sunteți dragii mei. Nu știu ce m-aș face fără voi.
Bella, haide, grăbește-te.
Îl puteam mirosi chiar și de după ușă.
Îmi aminteam mirosul acela de la Freddie,
când cineva bea atât de mult încât începe să miroasă ca băutura.
Dacă o omoară, o să fie vina mea.
Așa că m-am împotrivit sufletului meu pentru prima dată,
împotriva a ceva ce-i fusese interzis întregii mele ființe.
Dacă era vorba de viața mea, nu aș fi făcut-o,
dar viața omului meu înseamnă foarte mult pentru mine.
Nu știu ce s-a întâmplat,
dar, brusc, gura mea era plină cu sângele ăluia.
Gump, nu trebuia să faci asta.
O să te omoare acum.
Nu mai poți sta aici.
Deci, fratele meu nu te vrea, Gump.
Nu i-am cerut niciodată nimic.
Dar ce să ne facem?
Ar trebui să o sunăm pe Dita, nu?
Dar eu nu prea vreau să fac asta.
Bine, s-o facem oricum.
O să-l iau, dar doar câteva zile.
Sunt prea ocupat, n-am timp să am grijă de o potaie.
E băiat de treabă, nu trebuie să-ți fie frică de el.
E doar un pic pierdut, înțelegi?
E preocupat cu munca lui și nu-i pasă de altceva.
Gump,
învață-l pe fratele meu să trăiască.
Așadar…
Bun.
N-am înțeles viața persoanei ăsteia deloc.
Se încuiase în cușca asta de sticlă și se legase cu un lanț.
Nu râdea, nu era fericit, nu observa lumea din jurul lui.
Nu-ți poți face de cap așa.
Viața lui era ca apartamentul ăsta, rece și goală.
Mă face nervos. Nu pot să lucrez, înțelegi?
Haide, vino aici.
Stai.
Gump.
Vino aici, haide.
Mișcă-te.
Sunt gata.
Ce să le spun colegilor la muncă? Că a trebuit să stau după tine?
Alege o bordură, te rog.
Perfect.
Mersi.
Am cunoscut mulți câini care fuseseră calmi și relaxați
și care deveniseră reci și plictisitori
după ce au trăit cu asemenea oameni posomorâți.
Dar am cunoscut și mai mulți dintre aceia
care au reușit să-și elibereze stăpânul, să-l scoată din starea asta.
Și au reușit să-i rupă și lanțul de griji neimportante.
Câinii urăsc să fie singuri. Îi deprimă.
Așteptarea e soarta tuturor câinilor, așteptarea sfârșitului singurătății,
dar mereu când se întorcea tipul ăsta,
să-i zicem Alună, pentru că nu mânca aproape nimic altceva,
singurătatea era încă acolo.
Dar când locuiești cu o persoană,
ori începi să te schimbi conform regulilor lumii ei,
ori îi schimbi ei lumea.
Așa că am început să-i arăt lui Alună toate lucrurile pe care nu le vedea.
Ia.
Îmi pare rău, părinte, că te trezesc atât de devreme,
dar nu-mi răspunde nimeni.
Ești atât de amabil că mă duci acolo. Mulțumesc foarte mult.
Bine, hai să încercăm. Mergem la o plimbare, Gump.
Stai, Gump! Stai!
Gump!
Gump, așteaptă! Te rog!
Un prieten.
E un prieten.
- Bine, o zi frumoasă. - Pa.
La revedere.
De ce sunt câinii atât de dependenți de iubirea umană?
De ce trebuie să le dăm dragostea noastră atât de mult?
Și, în timp ce mă întrebam asta, mi-am dat seama de ce.
Suntem aici ca să protejăm oamenii. Dar nu în felul în care vă gândiți voi,
nu pentru că nu vrem să vă fie furată bicicleta din grădină.
Vă protejăm mai mult inima
și vă arătăm că dragostea este singura posesiune din lumea asta
care nu poate fi furată.
Vă arătăm singurul lucru care are sens pe planeta asta.
- Bună ziua. - Bună ziua.
Suntem aici pentru anunțul dv.
Știți acest câine?
Îmi pare rău.
Vino.
Voi, oamenii, sunteți ca actorii. Asta e ceva ce avem în comun.
Bună ziua.
Cred că o plăcea.
- Bună. - Bună.
Nu vreau să mă laud, dar era mai interesată de mine, decât de Alună,
iar el știa.
Ce coincidență fericită, nu? Să ne intersectăm așa mereu.
El voia să mă folosească drept momeală, ca pe un vierme într-o undiță.
Omul e capabil să facă niște lucruri atât de incredibile, spre deosebire de câini.
Poate să zboare fără aripi, să pună viață sau moarte în fiole.
Poate să facă aproape orice.
Dar toată cunoașterea asta îi amestecă gândurile atât de mult în cap,
încât uită până și cele mai simple și mai normale lucruri.
Vino aici, haide.
- Nu ai mai venit aici de mult. - Kuba mea e moartă.
Trebuie să vă hotărâți repede, sunt foarte căutați.
Tot primim telefoane întruna de azi-dimineață.
Dar unul care nu este căutat?
- Melichar, el e un fel de pierzător. - Bine, hai să-l văd.
Bine.
E acolo, în spate.
Haide, arată-te.
- Melichar. - Melichar? Melichar?
- Ești foarte drăguț, de fapt. - Da, e doar mai ghinionist.
Bine, trebuie să aștepți.
- Bună. - Bună.
- Gump. - Am ceva pentru tine aici.
Vai, ce drăguț e! Iisuse! Bună! Vino aici.
Vai!
Deci, asta a fost viața mea până acum.
Nu știu unde mă vor duce drumurile mele câinești,
dar un lucru știu sigur, am să-l găsesc pe Freddie cândva.
Nu știu dacă în lumea asta sau după podul curcubeu,
dar o să-l găsesc.
Voiam să vă mai arăt prin povestea mea,
cum o viață obișnuită de câine pentru voi, oamenii,
poate să fie neobișnuită pentru câinele respectiv.
Simțim dragostea la fel ca voi și avem nevoie de ea la fel de mult ca voi.
Iisuse Hristoase!
- Bună, surioară. - Bună. Când pot veni după Gump?
Stai puțin, nu trebuie să te grăbești.
Gump e destul de drăguț, cred că pot să-l mai țin.
O fată care-i cunoaște pe stăpânii lui Gump a luat legătura cu mine.
Ce? Stai.
Și de unde sunt?
- Din Velvary, vicariatul local. - Așa de departe?
Nu-mi dau seama cum a putut să alerge atât de mult.
Să vină după el, atunci. De ce să li-l duci tu?
- Nu reușesc să dau de ei. - Bine, înțeleg.
- Ne vedem mai târziu. - Pa.
Pa.
Vei fi în curând cu familia ta, prietene.
Ca să vezi.
Nu mai observasem inima asta a ta, pe partea asta.
Cum e posibil?
Da.
Mi-ai dăruit tot timpul ăsta inima ta,
iar eu m-am rugat să vină cineva să te ia.
Cred că e prea târziu acum să te răsplătesc pentru tot.
Băiete!
Băiatul meu!
Fiecare sfârșit este începutul a ceva nou, de fapt.
Viața fiecărui câine se schimbă și zboară mai repede ca a voastră.
Am fost norocos.
Mi-am găsit omul.
Dar sunt mulți câini, mulți ca Gump,
care încă își așteaptă în adăpost omul,
pentru a-i putea dărui lumea lor.
Dați-le o șansă să vă învețe cum să trăiți.
GUMP 1 ESTE UN TERIER JACK RUSSELL CU PEDIGREE
CARE POARTĂ ACELAȘI NUME CA ȘI EROUL DIN FILM - GUMP.
GUMP 2 A FOST SALVAT DINTR-O SITUAȚIE FOARTE GRAVĂ.
NUMELE LUI REAL ESTE „MINUNE”.
GUMP 3 A FOST LUAT DINTR-UN ADĂPOST
UNDE ERA UN CĂȚELUȘ NEGLIJAT ȘI NEDORIT.
GUMP 4 A FOST SALVAT DINTR-O SITUAȚIE REA CÂND ERA CĂȚEL.
VERONIKA „PEȘTIȘOR” HÁJKOVÁ L-A GĂSIT CÂND ERA OFERIT SPRE ADOPȚIE
ȘI I-A TRIMIS POZE CU EL LUI FILIP ROŽEK, CARE SCRIA CARTEA CU GUMP LA ACEA VREME.
Când l-am găsit, nu știam ce să fac cu el,
iar acum nu știu ce m-aș face fără el.
LĂCRĂMIOARA ERA FOLOSITĂ PENTRU ÎMPERECHERE
PÂNĂ CÂND A FOST ARUNCATĂ ÎNTR-UN ȘANȚ.
MAX A TRĂIT ÎNTR-UN ADĂPOST DIN MĚLNÍK PENTRU DOI ANI
ȘI NIMENI NU-L VOIA DIN CAUZA GURII LUI STRÂMBE.
DORKA S-A NĂSCUT CU UN OCHI ALBASTRU, CARE ERA S-O COSTE VIAȚA.
A FOST SALVATĂ DE KATE „PAJIȘTE”
DE LA ORGANIZAȚIE PENTRU ANIMALE.
MIA A FOST SALVATĂ DUPĂ CE FUSESE TRATATĂ PROST DE OAMENI
CARE O LĂSASERĂ ÎN STRADĂ CU CĂȚELUȘII EI ABIA NĂSCUȚI
ÎN MIJLOCUL LUNII IANUARIE.
Știu că ești câine, prietene. Dar pentru mine ești dragul meu om.
MÍŠA ESTE UN CIOBĂNESC KANGAL ANTRENAT PENTRU LUPTE ÎN GERMANIA
ȘI APOI ABANDONAT ÎNTR-O PĂDURE DIN CEHIA CA VETERAN INUTIL.
TERINKA, NUMITĂ BELLA ÎN FILM, A FOST LĂSATĂ SINGURĂ ÎNTR-O CASĂ CÂND ERA MICĂ.
TOBY, UN CĂȚELUȘ NEDORIT A FOST ARUNCAT DINTR-O MAȘINĂ.
FAMILIA CIMPA DIN TÁBOR S-A ÎNDRĂGOSTIT DE EL ÎN ADĂPOSTUL DIN BOUCHALKA.
„ÎMI PLACE VIAȚA MEA ALĂTURI DE UN CÂINE” E O ORGANIZAȚIE
CARE VEDE ANIMALELE CA PE PRIETENII APROPIAȚI AI OMULUI.
VĂ ROG SĂ NE AJUTAȚI SĂ-I ADUCEM PE CEI CARE AU NEVOIE ÎNAPOI LA VIAȚĂ.
TOATE SCENELE DIN ACEST FILM AU FOST REGIZATE ÎN AȘA FEL
ÎNCÂT AU FOST NATURALE PENTRU ANIMALE.
TOATE SCENELE TRISTE ÎN CARE GUMP A FOST ORI BĂTUT, ORI CAPTIV ÎNTR-O PUNGĂ
AU FOST REZULTATUL MACHIAJELOR ȘI AL EFECTELOR SPECIALE:
Subtitrarea: ANDREI NEAGU