АКАПУЛЬКО
Є сміливці, щоб з'їсти очі?
Ґуставо, а чим ти заробляєш на життя?
Трохи запізно вмикати татуся-мачо.
Ми вже побралися.
Я просто підтримую розмову.
Кохана, все добре. Я з радістю відповім.
Я художник.
Ото його картина.
Це він намалював?
Ого.
А я думав, її нашкрябав
мій онук, про якого ти теж мені не сказала.
А ще я громадський організатор.
І скільки за це платять?
За 20 баксів з'їм очі.
А вас цікавлять лише гроші.
Але для декого важливіше емоційне наповнення.
Дивно, бо коли я купував будинок, у якому ви живете,
я платив грошима, а не емоціями.
Давайте по-хорошому.
Послухай.
Не знаю, що тобі розповідала Палома, але я не такий.
Принаймні не був на початку мого шляху.
Ясно. Що ж сталося потім?
- Зараз почнеться. - Ґуставо.
Якщо вже ти спитав,
дозвольте перенести вас на початок мого шляху, який привів мене сюди.
Поки я вживався в роль заступника керівника,
Хулія почала роботу над власним бутиком.
Вона більше не працювала на рецепції.
Я щодня бачу тебе в неробочому одязі,
але бачити тебе в ньому тут?
- Тобі дуже личить. - Дякую, коханий.
Приємно це чути, бо я цілу ніч не спала.
Зламалася швейна машинка,
і я цілу годину марно возилася з шовковою сукнею.
А це довго?
Чи недовго?
Хай буде «довго».
А приходь до нас, попрацюєш на маминій швейній машинці.
Дякую, але я не хочу нав'язуватися.
Я навіть не знаю, чи подобаюся твоїй мамі.
Ти їй подобаєшся.
Ну от. Тепер думатиму, що вона мене ненавидить.
Ні, мама просто погано тебе знає.
Ти ж постійно відмовляєшся ходити з нами в церкву.
Я не така релігійна, як вона.
Сам Ісус не такий релігійний, як вона.
Прости, Ісусе.
Та було б чудово.
Вона б зраділа, якби ти прийшла. І, може, ви б зблизилися.
Хтозна. Добре, піду.
Дякую, коханий.
- Хто наймиліший хлопець… - Без обіймів!
Пробач, просто
Чед після повернення ще не бачив нас разом.
Я не знаю, як він відреагує.
Твоя правда.
Чед буває непередбачуваний.
Хуліє! Максімо!
Це таки непередбачувано.
Він схожий на скандинавського Ісуса.
Ще раз прости, Ісусе.
Чеде, мій «ерміґо»!
- Давай до нас, Хуліє. - Добре.
Хочу, щоб ви знали, що я знаю.
Мені розказали гори Перу.
І мама.
Але головне, що я благословляю цей союз.
Та ти що? Дякую.
Так, з твого боку це дуже мудро, Чеде.
Я ще не договорив.
Мандруючи, я навчився радіти щастю інших людей.
І щиро бажаю вам обом життя, сповненого щастя, любові і…
якщо захочете… милих, красивих діточок, які називали б мене «дядько Чед».
Від Чедових слів мені полегшало,
і так, що аж стало незручно,
але тепер я міг працювати, як завжди.
У вихідні готель буде заповнений на 100%.
А ми обслужимо гостей на всі 110%!
Чудова думка! Обслужити гостей на 110%!
А тепер оголошення.
По-перше, Хулія тепер зайнята бутиком,
тому Лорену підвищили з прачки до рецепціоністки.
Дякую вам усім за таку можливість.
Отак я тепер говоритиму.
Скажи, коли набридне так по-ідіотськи всміхатися.
Міс Девіс, по-моєму, у вас теж є важливе оголошення.
Є.
Тільки не впадіть зі стільців,
бо повернувся мій партнер і моя «права рука» – мій син Чед!
Він був у невеличкій мандрівці й нарешті повернувся до звичного життя.
Усім привіт. До вашого відома, це була не невеличка мандрівка,
а грандіозне духовне пробудження,
суть якого в тому, щоб не повертатися до звичного життя.
Намасте.
А далі ми послухаємо про геніальну новацію біля басейну.
Увага.
Ми з радістю представляємо вам новісінький…
Раз, два, три!
- Дитячий Клуб. - Дитячий Клуб!
Що?
Обидва слова з великої літери,
бо так зразу видно, що це місце для забав.
Якщо побачите гостей з дітьми, скажіть, хай приводять їх до нас.
Ми ж репетирували. Спершу руки, потім слова. Забув?
Я так і зробив.
Далі на порядку денному…
Вибачте, що перериваю.
Максімо, ти повинен піти зі мною. Негайно.
Аякже!
Тільки одне питання:
чому мене не запросили на весілля?
Що?
Через те, як я танцюю?
Мені необов'язково бути першим у «паровозику».
А вас це зачепило?
Як моя єдина дочка могла не запросити мене
на найважливіший день свого життя?
Найважливіший був день, коли я отримала грант
на забезпечення чистою водою мільйонів будинків в Чіапасі, але нехай.
Стривай.
Якщо ти й досі злишся через наш
з мамою розрив…
- Це не тому. - …то прости. А чому тоді?
Я не запросила тебе на весілля, бо…
за роки пропущених тобою заради роботи обідів,
днів народження й навіть дзвінків по FaceTime
я не хотіла знов розчаруватися.
Я ні слова не зрозумів, але неприємно таке чути.
Послухай.
Паломо, розумію, я тебе підвів.
Може, тому й розповідаю цю історію.
Не для власного виправдання, а щоб ти побачила, як я змінився.
Усе почалися того дня, коли дон Пабло покликав мене в терміновій справі.
Я намагався розв'язати її якомога професійніше.
Ура! Я так цього чекав.
Іти по коридору, обговорюючи щось серйозне, що стосується готелю.
Можна й без обговорення.
Вибачте, я так хвилююся.
Я нарешті побачу, що за завісою.
Чи хто.
Скажіть, так чи ні: там Лайонел Річі?
Максімо, я б так сильно не радів.
Це буде випробування всього, чого ти навчився.
Співчуваю, сеньйоро.
Ми про все подбаємо.
Що з нею?
Що сталося?
Ай-яй-яй.
Господи. Тут що, хтось…
Помер, так. А сьогодні в готелі повно сімей,
тож нам треба якомога непомітніше винести звідси тіло.
Нам? Хіба це не робота парамедиків?
Максімо. Ми продаємо мрію.
Останнє, що хочуть бачити наші гості, – це швидкі, поліцію й мішки для трупів.
А він точно мертвий? На сто відсотків?
Так, він мертвий.
Я вперше наживо бачу покійника.
Якщо вже ти оголосив його мертвим, треба його винести. І швидко.
На ліфті для гостей не можна,
отже, треба пройти по коридору до службового ліфта
і вийти через службовий вхід.
Нас там чекатимуть.
А як ми спустимо труп так, щоб ніхто не побачив?
Думаєш про те саме, що і я?
Так, Лупе красиво співає.
А, ви про візок! Точно!
Поки я допомагав винести тіло гостя, чиє життя скінчилося,
Мемо з Гектором збиралися розважати
гостей, чиє життя ще тільки починалося.
Я все продумав.
Якщо дітей буде двоє, ми пограємо в кості.
Якщо четверо – будемо будувати замки з піску.
А якщо пощастить і дітей буде шестеро, то пограємо у вибивного.
Треба більше м'ячів.
Ой, м'ячик!
Звідки в тебе ножиці? Ану не бігай з ними!
Бачу, в тебе все під контролем.
- Стій! Ти куди? - Як це, куди я?
План був такий: ти глядиш дітей, а я обслуговую батьків,
у яких з'явився вільний час і є з собою гроші.
Але дітей так багато. Ти мені потрібен.
Джонсонам у п'ятій альтанці я теж потрібен.
Сеньйор Френк, котів нема, еге ж?
Він тобі не потрібен.
Ти й сам зможеш.
Ти Мемо Реєс. Тобі все під силу.
Ти маєш міць.
Ти маєш владу.
І ти…
не маєш дітей.
Дітей нема.
Де ви ділися, діти?
Оскільки Естебан помагав мамі з хатніми справами,
вона шукала нове захоплення, якому присвятила б дозвілля.
На жаль, захоплення їй якраз і бракувало.
- Добрий день. - Хуліє! Що тебе привело?
А Максімо вам не дзвонив?
Вибачте, що турбую, доньє Норо,
але чи можна скористатися вашою швейною машинкою?
Моя зламалася, а мені…
Аякже! Авжеж, можна.
- Точно? - Заходь. Аякже!
Не хочу заважати вам малювати…
палаюче опудало?
Ні! Заважай!
Я залюбки тобі поможу.
Дозволь помогти.
І, до речі, це Діва Марія Гваделупська.
Так! Тепер бачу.
А чому вона у вогні?
Це не вогонь.
А її святість.
Німб.
А, тоді дуже красиво.
Сьогодні стільки рушників.
Чисті – найважчі.
Вибачайте. Я такого ще не робив. А ви?
Усяке буває, Максімо.
Пам'ятаєш ковбойське весілля?
Два трупи.
А хто вам тоді допоміг?
Ні, не кажіть! Я й так багато знаю.
СЛУЖБОВИЙ ЛІФТ
О ні! Він що, зламався?
Дивно.
Чекати тут, поки не полагодять?
Аякже. Перечекаємо сигнал тривоги з трупом.
Не спускати ж його по сходах. Що ж робити?
Єдиний вихід…
спустити його на ліфті для гостей.
На ліфті для гостей.
Доньє Норо, так шити набагато легше.
Ви чудова кравчиня.
Дякую, дорогенька.
Коли помер чоловік, треба було якось виживати.
Я продавала на пляжі речі, які сама шила й вишивала.
Та й маленький Максімо не давав скучати.
Такий був незграбний. Скільки залатала дірок на ліктях.
Він і досі незграбний.
Недавно спіткнувся об штани, коли ми…
купували йому нові.
Добре, що ходиш з ним купувати речі.
У Максімо жахливий смак.
Тільки не в жінках.
Готово. Я все.
Ого! Такими темпами ми швидко впораємося.
Як тобі?
Ви трохи її переробили?
Так, ти ж не проти?
Може, ти не помічала,
та коли я шила цю сукню, то побачила, що вона…
трохи непристойна.
І подумала: «Хулія ж не хоче, щоб її клієнтки
були схожі на вавилонських блудниць».
- На кого? - Одкровення, розділ 17, п'ятий вірш.
Словом, я її трохи переробила.
Вийшло навіть краще, правда?
Непогано.
- Братися за наступну? - Ні!
Відпочиньте, доньє Норо.
Ви заслужили.
Дякую.
Я й не стомилася.
А в готелі Даян почула, як Чед
сказав, що не хоче вертатися до колишнього життя.
Тому вона дала йому…
Підвищення!
ЧЕД ДЕВІС ВИКОНАВЧИЙ КЕРІВНИК
Тепер у тебе свій кабінет. З твоїм іменем на склі.
«Виконавчий керівник».
А що це означає?
Це моя стара посада з новою назвою?
Аж ніяк.
Генеральний менеджер керував справами в цілому.
А тепер ти керуватимеш ними на управлінському рівні.
А це неабиякий прогрес.
І щоб відсвяткувати, я записала нас на п'ятницю до косметолога.
Ні, я не можу.
Не переймайся. Таня не чіпатиме твою бороду.
Не сумніваюся. Вона професіонал. Я…
Я не можу оцього.
Храм починають будувати не з даху,
а з фундаменту. Мене цього навчили в Мачо-Пончо.
Ти мав на увазі «Мачу»…
- Продовжуй, синку. - Послухай…
Я хочу заслужити все це.
Почати з самого низу
і дізнатися про «Лас-Колінас» усе, що треба знати.
Нарешті заробляти на хліб.
Розумію.
По-моєму, думка чудова.
І я тебе підтримаю, хоч скільки це триватиме.
Дякую.
І ще одне.
Відтепер я хотів би в готелі називати тебе Даян.
Тільки через мій труп.
Ми з доном Пабло дочекалися, щоб у ліфті нікого не було.
А не було рівно один поверх.
Привіт.
Це ж Кіркмани!
- Вітаю. - Добрий день.
- Привіт. - Вітаю.
Готель – це лава.
Відпустите канат – загинете.
Гайда, дітки.
Чисті рушники. Коли ми були біля басейну, їх не було.
Джейсоне, Селесто, Гейлі, візьміть по рушнику.
Візьми ще один.
Робе, візьми собі три.
Його неможливо обсушити.
У ту мить у візку було не стільки рушників, стільки трупа.
Я мусив щось зробити.
Ні!
Вибачте. Просто біля басейну рушники на шість сантиметрів довші.
Якраз щоб полежати на шезлонгу.
Ясно.
Ледь не попалися!
Вибачте, але історія так інтригує.
У мене аж серце закалатало.
Вони ж ледь не побачили ногу!
- Так. - Ти ба.
Навіть ти, мій вірний чоловік, піддався його чарівним розповідям.
По-твоєму, вони чарівні?
Краще так, ніж ти будеш жалітися через весілля.
- Продовжуй, старий. - Добре.
Отже…
По нього приїдуть через три хвилини.
Дон Пабло, Максімо, можна щось швиденько у вас спитати?
Вибачте, якщо це безглуздо. Це ж мій перший день на рецепції.
Авжеж, питай, Лорено.
Є одна гостя. Он вона.
Вона цілий день відпочивала біля басейну.
Читала різні журнали.
Її улюблений розділ – гороскопи. Певно, вона Козоріг.
У гороскопі написано, що її чекає багато нових пригод.
Вона уникає білок.
У Гвадалахарі її дядько продає маленькі гітари.
І в неї жахлива алергія на арахіс.
Усім флану!
І десь посеред усього цього вона загубила ключ.
Можна дати їй новий?
Даруй.
То ти хотіла спитати, чи можна дати їй новий ключ?
Ага.
Вона каже, це терміново. Тож…
Так. Дай їй новий ключ.
Та спершу відправ її в бар,
щоб її пригостили за таку прикрість напоями, стейком і омаром.
Добре. Дякую.
Чекайте. Ми тепер пригощаємо за загублені ключі стейками й омарами?
Зосередься на головному.
Штовхай!
Дітки, повертаймося в Дитячий Клуб.
Ура! Ні-ні!
Натаніелю, не сідай поки що. Ходімо.
Гайда. А хоча.
Нехай. Сиди. Усі міцно тримайтеся!
Я подужаю.
Дякую.
Вуаля! «Гекторів нектар».
Дякую, Гекторе.
Так приємно не бачити, як моя дитина цілий день пірнає бомбочкою.
Я виконаю будь-які ваші забаганки.
З льодом, з різними інгредієнтами чи без сорочки.
Мемо, друже.
Ти ба. Глянь.
Ти так легко ладнаєш з дітьми.
Та невже, Гекторе?
Не чіпай вишні.
Побудь з ними десять хвилин,
а я піду пошукаю Стефані.
А це буде нелегко. Вона їхній ватажок.
Якби ж я міг.
Але Ненсі на 43-му шезлонзі майже допила свій коктейль,
- а ще хоче масаж ніг. - Гекторе!
Якщо ти забув, ти мій партнер по Дитячому Клубу.
І я твій начальник.
Тому ти негайно мене заміниш і побудеш з дітьми.
А якщо тобі щось не до вподоби, то відвали!
Стефані навчила.
Добре, добре! Тільки не будь такий грубий.
ЗОНА РОЗВАНТАЖЕННЯ
Для нас з доном Пабло найважче було майже позаду.
Проте щось було не так.
Що ви робите? Швидка ж під'їде туди.
- Далі я сам. - Ні. Даруйте!
Ці рушники дуже цінні.
- Далі я покочу. - Ні.
Максімо.
Віддай йому візок.
Я відвезу сенатора назад на віллу.
Дон Пабло, як завжди, дякую.
Чекайте.
То був сенатор?
Так.
А що означає «назад на віллу»?
Ми ж вивезли його з його номера.
А в коридорі плакала його дружина.
Його дружина зараз їсть стейк і омарів.
Тобто ми вивезли труп,
щоб прикрити недолугого політика, який зрадив дружину?
Ви мені збрехали?
Ні, не збрехав.
Я розказав тільки те, що ти повинен був знати.
Навіть якщо це неправильно?
- Як ви могли? Це ж аморально. - Максімо!
Як заступнику керівника, тобі доведеться приймати такі рішення.
А якщо це для тебе занадто, то зразу так і скажи.
Я щойно вперше зазирнув на темний бік,
а тимчасом Хулія була на порозі прозріння.
Доньє Норо, я вдячна вам за допомогу,
але я шитиму свої сукні по-своєму.
Бо ці сукні від Хулії Ґонсалес, а не від Нори Рамос.
І після цих слів я навіки щезну з їхнього життя.
Нора прикривається релігією,
щоб виправдати свої дизайнерські рішення, тож Хулії теж так можна.
Хоч вона й росла в сім'ї інтелектуалів-агностиків,
у школі вона зустрічалася з паламарем.
Доньє Норо.
А цікаво, що ви згадали вавилонських блудниць.
Бо на створення цієї сукні мене надихнули слова моєї улюбленої святої:
«Щоб рухатися вільно для Господа Бога,
хай руки й груди мої будуть вільні від одягу для Господа».
Чудово сказано.
А яка свята це сказала?
«ЯКА ЗАБАВА» – ТІНА
Свята Тіна.
Крістіна.
Вона маловідома, була приватною танцівницею.
Не знала, що у приватних танцівниць є покровителька.
- Для всіх є свої покровителі. - Так.
Вона моя улюблена свята в Біблії.
Але в Біблії нема святих.
Хіба що святу Крістіну канонізували набагато пізніше.
- Принесу Біблію, покажеш мені… - О, ні-ні.
Не треба.
Доньє Норо, я не була з вами відверта.
Я не релігійна.
Правду кажучи, мені не сподобалася пошита вами сукня.
Чому ж ти не сказала?
Ми так добре поладнали.
І Максімо такий мені дорогий,
що я хотіла з вами подружитися.
Але сукні теж мені дорогі.
Я все життя про них мріяла
і хочу, щоб вони були саме такі, як я уявляю.
Оце так.
Я цілком розумію.
Чесно?
Мене надихає твоє завзяття. Твоя пристрасть.
Насправді я тобою захоплююся.
- Справді? - Так!
Просто в мене тепер більше вільного часу,
і я намагаюся знайти те, що мене надихає.
Чесно кажучи, малювання – це точно не моє.
Ні.
Доньє Норо, я вірю, ви знайдете те, що вас надихає.
Я точно знаю.
Добре, що ти прийшла, Хуліє.
Дякую.
Та якщо вже зустрічаєшся з Максімо,
хоч спробуй почитати Біблію, добре?
Домовилися.
Мене мучило те, в чому я того дня взяв участь.
Якщо за завісою було отаке,
може, зрештою я не хочу ставати доном Максімо.
Не мучся ти так.
Таке стається постійно.
А ви знаєте, що сталося?
Аякже. Я давно тут працюю.
І всяке бачила.
Не віриться, що дон Пабло в таке мене втягнув.
А його бідолашна дружина так і не взнає правди.
Думаєш, якби взнала, то стала б щасливіша?
Було багато такого, чого я воліла б не знати.
Наприклад, що мама потихеньку труїла батька,
і закінчення фільму «Той, хто біжить по лезу».
Я розумію, але дуже серджуся.
Чому?
Тому, що зробив щось погане, чи тому, що дон Пабло тобі не сказав?
Стефані, ти достойний противник.
Просто спрямуй свою силу у щось хороше.
Відвали.
І коли вродливий і доблесний Гектор нарешті дійшов до замку,
його спинив дуже-дуже-дуже злий троль Мемо.
Та ну!
Роби, як я кажу, бо я головний троль Мемо.
Віддай мені своє волосся.
Воно дуже гарне.
Твої руки ніколи не торкнуться моїх чарівних пасом.
Я битимуся з тобою на смерть. Захищайся!
На тобі! На тобі, чудовисько!
Гекторе, ти такий сильний!
Так, я дуже-дуже-дуже сильний.
І…
врятувавши з рожевого замку прекрасну королеву…
Гектор змилостивився над Мемо.
Підводься, Мемо!
І дозволив йому відповзти під брудний слизький міст,
звідки він і виліз.
Сподобалося?
Ти носив нам коктейлі й розважав наших дітей?
- Так. - Оце тільки тобі.
Мені це за радість. Вони такі янголятка.
А ти чого тут?
Подобається?
Максімо.
Добре, що прийшов.
Послухай.
- Розумію, ти пригнічений. - Я пригнічений.
І, якщо чесно,
більше тому, що ви приховали від мене правду.
Якщо хочете мене всього навчити,
я повинен знати про все, що тут діється.
Слушно.
Було неправильно не сказати тобі правди.
Ти її заслужив.
Хочу щось тобі розповісти. Зачини двері.
Тут про того сенатора?
Тут про всіх наших іменитих гостей.
Я роками записував у цей журнал украй приватну інформацію.
Вона помагає їм догоджати.
Усе так детально розписано.
І тут про стількох знаменитостей.
Г'юї Льюїс таке зробив?
- І гурт The News? - І гурт The News.
Стільки нового.
Це можна використати, щоб натиснути за необхідності на кого треба.
Тобто… шантажувати?
Що завгодно в інтересах готелю.
Неймовірно!
І водночас жахливо. Це ж…
Книга таємниць!
Ні. Це звичайний журнал.
А ось твій ключ.
Ключ від ящика, в якому він зберігається.
Не загуби.
Ключ від секретів з Книги Таємниць!
Максімо.
Це тобі не жарти.
І ця інформація повинна бути тільки між нами.
У той день я усвідомив,
що правда може бути могутня й водночас небезпечна.
Іноді правда надихає почати все спочатку.
Бездоганно!
Ти в мене ще поскачеш, білявчику.
Взаємно.
А іноді помагає краще зрозуміти.
Отак чи розпусніше?
Ідеально розпусна.
- Привіт. - О, синку.
Я дочитала до розділу про Каїна та Авеля.
Справжня теленовела!
Я серйозно!
Правду буває важко визнати,
навіть таким упертюхам, як я.
Але моя правда в тому, що я дуже шкодую, як ми тоді розійшлися.
Прокляття.
Він переміг. Тепер я жалію, що ми не запросили його на весілля.
Паломо, знаю, я не заслуговую,
але хотів би, щоб ти пішла зі мною на поминки дона Пабло.
Я хочу тобі показати, звідки я родом.
Приємно чути, тату.
Та хіба тебе в «Лас-Колінасі» не ненавидять?
Тому ти мені й потрібна.
Що скажеш?
Я подумаю.
А Хулія теж буде на поминках?
Не знаю, надіюся.
А Палома не може подзвонити мамі й спитати?
- Мамі? - Тату!
Так.
Я упустив одну маленьку деталь.
Хулія – не мама Паломи.
Що?
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова