Как така Хулия не й е майка?
Защо ли изобщо те слушам? Голям глупак съм.
Пълен глупак.
Добре го прие.
Да.
Може би трябваше по-рано да му кажа, че Хулия не ти е майка.
Но нямаше да ви е толкова интересно.
- Толкова ли ви харесва като двойка? - Не е единствен.
Ела на службата.
Ако Хулия не дойде, ще ми трябва подкрепа.
Както и ако се появи.
Просто ела.
Ще се опитам.
Добре, мила.
- Довиждане. - Дай да те прегърна.
Супер си.
- Сега да се оправя с Хюго. - Успех, Максимо.
Не й е майка?
Как така? Нали е единствената ти любов?
Моля? Имал съм не една и две.
Ейва, Наоми, Карла, Моника, Ерика, Рита...
Стига, че стана като "Мамбо номер 5".
Мисълта ми е, че не е задължително тя да е майката на Палома.
Ама как? Какво стана с теб и Хулия?
- И защо ме зариби така? - Дишай!
Браво, че се палиш.
Обещавам да ти кажа всичко.
- "Ама друг път". - Защо не тръгваш?
Проверявам огледалата.
За да разбереш какво стана с Хулия, трябва да я опознаеш.
Но преди това, беше началото на лятото, а "Лас Колинас" - най-горещата му точка.
Мемо бе превърнал детския клуб в добре смазана машина.
Страхотни герданчета, деца.
Браво на вас. Чудесно сте съчетали цветовете.
Пак сбърка, Бритни.
Това е моето списание. Продължавай да твориш.
ПОДХОЖДАТЕ ЛИ СИ С ПАРТНЬОРА ВИ?
И имаше време да се шашка за Лорена.
Алехандро, не става с вълшебна пръчица.
Г-н Вера притискаше Даян.
- Стига. - И това явно нажежаваше атмосферата.
Поне в очите на Хектор, който още имаше чувства към нея.
Да му се не види, май я разгорещява.
Сара вече не се криеше и експериментираше с дрехите.
- Да не са ти отпрали ръкавите? - Така е модерно.
Майко мила. През уикенда ще отидем да ти купим нещо с ръкави.
Няма ти да ми избираш дрехите. Защо Естебан не ме заведе?
- Той знае кога да си замълчи, нали? - Да!
Или пък не.
И Нора пак се чувстваше ненужна и самотна.
На Хулия пък й предстоеше да отвори бутика си
и стресът беше убийствен.
Хулия!
Реших, че си умряла.
Това ли си помисли веднага? А не че правя коремни преси?
Не ми хрумна, че шиеш в тази поза. Защо си там?
Заболя ме гърбът цял ден приведена, но не исках да спирам.
- Логично беше да полегна. - Кое му е логичното?
- Спри се малко. - Бутикът отваря след три седмици.
Направила съм си график - работя, ям, работя и пак работя.
- А кога спиш? - Не мога да спя на работното си място.
- Тогава се прибери вкъщи. - И как ще работя? Скъпи, повярвай ми.
Всичко е под контрол.
Разтегнах мускул! Ще работя на една страна.
Да, така става.
Здравейте, може ли...
- Извинете, аз бях първа. - Не ви видях.
Нора?
- Соня, ти ли си? - Да! Как си?
Изглеждаш невероятно!
Благодаря, много си мила.
Сигурно защото очите ми вече не са подпухнали от рев.
Скица.
Мама и Соня се запознали като вдовици на гробището.
Соня явно била преодоляла скръбта.
Какво те води тук? На удоволствия ли си се отдала?
Какви удоволствия?
Ето това е дилемата на всяка майка.
Цял живот отглеждаме деца, учим ги на какво ли не, работим.
И когато вече нямат нужда от нас, се чудим накъде да хванем.
Вярно, точно така се чувствам. Какво ли не опитах - не и не!
- Сподели ми тайната си. - Не знам дали се брои за тайна,
но ходя на едно място, което промени живота ми.
- Може да преобърне и твоя. - Виж ти!
- Виж го. - Благодаря.
- Имаш ли минутка? - Да, хвърчилото ми за нищо не става.
Връзката ми също. Но кажи първо ти.
Добре.
Става дума за Хулия. Под стрес е заради бутика, притеснявам се.
Да, това е проблем. Но моят е по-голям.
Откакто Лупе ми отпусна време за предложението, с Лорена се опознаваме.
Видях един тест за съвместимост и си рекох: "Колко забавно!".
- Наистина! - Не, никак не е забавно.
Съвместимостта ни е само 13 процента. За всичко имаме разногласия.
За музиката, киното, дори за икономическото неравенство.
Звучало й като математически термин!
- С Хулия правихме този тест, измислица е. - И какъв беше резултатът?
- 97 процента. - Много ясно! Нямаш никакъв проблем.
Иска ми се някак да поразсея Хулия от работата, да отдъхне малко.
Открили са нов ресторант в града. "Тайната врата".
Заведи я да разпусне. Чух, че правят феноменално гуакамоле.
Идеално ще си прекарате. Или поне на 97 процента.
Всъщност бяха 98. Смъкнах малко, за да не се потиснеш.
Мемо, горе главата! Все нещо ви свързва с Лорена.
Кашкавалът. И двамата го обичаме.
- Това беше единственото съвпадение. - Ами браво!
Тази ми харесва. Изглеждам по-мъжествен.
Шопингът на Сара и Естебан бил прекъснат от три "фресас".
Ще прощавате, но не е скъпа.
Гривната е ръчна изработка, труд съм вложил.
Предлагам да платя толкова, колкото смятам, че струва.
Плати му колкото ти иска.
Чакай малко, как така е говорела на ягоди?
- Какви ягоди? - Нали това означава "фресас"?
Боже господи. Така наричат и надутите девойчета.
Да, има повече логика. Давай нататък.
- Моля? - Сара, да си тръгваме.
Да, Сара, послушай гаджето си.
Пастрок ми е, но ти явно си глезанка и си падаш по татенца.
Я стига, тая никога няма да си хване мъж.
- Не виждате ли, че е с обратна резба? - Резба имат гайките.
- Странна обида. - Означава, че харесваш момичета.
- Съвсем се омота. Ти харесваш момичета. - Не е вярно!
- Чухте ли? Приятелката ви не ви харесва. - Не, харесвам ви.
- Извърташ ми думите. - Не, думите ти са пълни с омраза.
Щом толкова ви интересува, ще ви кажа, че съм лесбийка.
По-добре си вижте конските опашки. Опивайте се от злобата си!
А ако сте гладни, ей там продават много хубави моркови.
Лупе не можеше да преглътне,
че Лорена бе повишена и вече не работеше в пералнята,
а от заместника й нямаше голяма полза.
Питах се нещо. Кога разбра, че прането е твоя страст?
- Хванах се на работа, за да се изхранвам. - Колко интересно!
Според мен е важно да опознаеш хората, с които работиш.
Да надникнеш в душата им. Там е истината.
- Това може да те просълзи. - Отсега рева.
Обясни ми, Лупе. Ти как подхождаш към прането?
- Една мерителна чашка на пералня. - Така ли? Аз сложих десет.
Да му се не види!
Лавиците - с два сантиметра по-ниско, за да има място за огледалото.
Благодаря. Още нещо. Тази колона е ужасна. Може ли да се махне?
- Носеща е. - Това "да" ли значи?
Стой, полиция! Край на работата!
- Това е линейка. - Все едно, спешно е.
Стига стрес, излизаме.
Сега ли? Не мога, имам един куп работа.
Моля те, само един следобед.
Не ме карай да пусна пак сирените.
Добре де.
Сара, бързо изхвърча.
- Не успях да говоря с теб. - Знам, че прекалих с онези момичета.
- Но си го заслужаваха. - Не съм ядосан.
Всъщност съм възхитен.
Как само се обоснова и ги изкара от равновесие.
Да, беше купон.
Не, същински дебат.
А в Акапулко предстои турнир. Трябва да се запишеш.
Победителят ще спечели стипендия за университет.
- Може и в Щатите. - Откъде знаеш?
И аз съм участвал.
Виж, любимата ми книга по дебатиране. Не ти ли харесва?
Участвал си в дебати? Но ти си толкова отстъпчив.
Достатъчно е майка ти да се прокашля.
Бях неудържим. Викаха ми Естебанатор, защото ги трепех наред.
Не буквално, естествено.
Благодаря, не ме интересува.
Е, добре. Ще я оставя тук, в случай че размислиш.
Петата глава ще ти откъсне главата. Пак не буквално.
Освен това, да знаеш, че не заслужаваше онези момичета да те обиждат така.
И Сара смяташе, че не заслужава обиди, а и стипендията я блазнеше.
Ако не друго, щеше да се отърве от надувките в Акапулко.
Можеше и до Ню Йорк да стигне.
ТАЙНАТА ВРАТА
Прав си, страхотно е тук.
Видя ли? Радвам се, че прие.
Остави всички тревоги и се наслаждавай. Само ти и аз.
- Максимо, Хулия! - Мемо?
- Каква изненада. - Здравей!
Добре дошли в "Тайната врата". Заедно ли искате да седнете?
- Да не ви затрудняваме... - Нищо подобно.
- Не, наистина... - Готово!
Какво обслужване!
Малка промяна в плана, но ще си прекараме чудесно.
Радко се случва да излизаме с приятели.
Какво правиш тук? Препоръча ми ресторанта.
Идеята беше толкова добра, че и аз се възползвах.
Търся допирни точки с Лорена.
- Кой е готов за предястие? - Ние!
Гледай, скъпа, има кашкавален сос! И двамата обичаме кашкавал.
- Да си го поделим? - Не, благодаря, не обичам да деля.
За мен скариди.
Не обичаш да делиш?
Нора все мислела за брошурата.
Казала си молитвата десет пъти и отишла да види мястото с очите си.
Успяла да мине през целия град, без да я засече познат.
Ако изключим Даян.
- Леле! - Закъснях.
Било забранено да блокираш улицата с колата си.
Шефката ти Даян? Какво е правела там?
Забрави ли за касетите й с упражнения?
Как ще забравя! Любимата ми беше "КЛЕКниците".
Явно водела часове по аеробика за собствено удоволствие.
За което майка ми не била подготвена.
Доня Нора, ти ли си? Какво правиш тук?
- Танцувам. - Не те разбрах, но ела, новите са отпред.
Няма нужда, тук съм си добре.
Не, искам да се почувстваш добре, щом вече си сред нас.
- Слънцето искри... - Дупето си разтреси!
Сигурно е хубаво да си хапвате заедно.
Скъпа, да ти дам ли една хапчица? Мога да я метна в устата ти.
- Като японските готвачи. - Мразя ги.
Какво? Те съчетават кулинарията с бойни изкуства!
Смесват всичко, за да сътворят...
Посредствена храна.
- Какво правиш? - Нали видя модела на манекена?
Сетих се какво ме дразни - презрамката.
Ако я преместя, роклята ще стои по-добре.
Чудесно, но не си дошла, за да работиш.
Трябва да разпускаш, забрави ли?
- Дали е възможно? - Превръщат лука във вулкан!
Съсипваш плана ми. Спри да задълбаваш заради тъпия тест.
Пардон. Мемо си взема бележка.
Ето, всичко е наред. От сега нататък ще върви по мед и масло.
Максимо?
Исабел?
Виж ти! Каква изненада.
Да.
Сещам се и за други думички.
- Какво правиш тук? - Имам среща и убивам времето с "Палома".
Палома!
- Исабел е майката на Палома. - Леле! Досетлив си, Хюго.
Наистина Исабел е майката на Палома. И е прекрасен родител.
Тогава ли сте скъсали с Хулия?
О, боже, тогава ли сте направили Палома?
Това беше през 1985 г., не бързай. Сметката не излиза.
Вече не знам на какво да вярвам. Вуйчо ли си ми изобщо?
Хюго, успокой се! Вдишай.
Издишай.
Вдишай.
Издишай.
Ще стигна и до там, просто следи разказа.
Бих останала, но трябва да си намеря...
Прощавайте, масата ви не е готова.
Искате ли да изчакате при приятелите си?
Не!
Не... възразявам. Колко хубаво!
Браво, прекрасни мои!
Пет, шест, седем и ръцете, ръцете, краката, краката.
Ръцете, ръцете, краката, краката.
Сега завъртане.
Да ви видя! Встрани.
Три, четири.
Хайде, Нора, младоженка си, разкърши се.
Раз, два, три.
Завърти!
И завърти!
Нора, спри! Така де, "еспри".
Разбирам английски, макар да не си личи.
Тогава се върни вътре, моля те.
Не мога, не умея да танцувам.
Много важно! Тук не съдим никого.
Важното е да бъдеш каквато си и да откриеш силата си.
Затова започнах тук. И аз имах нужда от местенце,
където да се откъсвам от света и от хорското мнение.
- Да бъда свободна, разбираш ли? - Не.
Нора, когато съм тук, не е нужно да съм перфектна.
Тук съм просто жена.
Жена, която знае как да се разкърши.
Ето така.
И ти можеш.
Ето!
- Но другите ме гледат. - Не ги мисли.
Затвори очи, представи си, че си сама, и танцувай.
За себе си.
- Добре, ще пробвам. - Страхотно!
Но тези дрехи не стават, ще ти намерим нещо.
Да не размисли?
- И ти ме подлъга като в училище! - Знам, че го мразиш.
Не, Естебан, училището ме мрази! И то е скучно и тъпо като тази книга.
Загубих си два часа.
- Не си, дай си още време. - За какво?
Не го проумявам. В клас ти налагат правила, а аз все греша.
Какъв е смисълът?
Знаеш ли, права си. Книгата явно е прекалено трудна за теб.
- Моля? Това е лична нападка. - Не те разбирам.
Трябва да нападаш аргументите, а не човека.
- Недопустимо е в дебат. - Наистина ли? Всички казват, че действа.
Това, че някой твърди нещо, не означава, че е вярно.
- Пише го в книгата ти. - Значи си понаучила това-онова.
Но не е гаранция, че можеш да го приложиш в дебат,
където аргументите валят един през друг.
Притиснат ли ме до стената, всичко ми се избистря.
Не си гълтам граматиката като някои други.
Имам дарба и точно затова мога да се справя.
Поздравления, обоснова се отлично защо трябва да си дебатьор.
Естебанатор!
Свърши!
Тази сушилня ме хипнотизира.
Взирам се в халатите от часове.
От часове? Сушат се само 20 минути!
Не знаех, че имаме детски халатчета.
Нямаме. Това беше мъжки халат.
Чад беше трагичен помощник, но и син на шефката.
За да се отърве от него, Лупе трябваше да прояви находчивост.
Честито, Чад! Повишен си.
- Така ли, защо? - Няма на какво повече да те науча.
Изстрелвай се нагоре.
- Не знам какво да кажа. - Примерно "сбогом".
Изпълнен съм с удовлетворение. Преди дори не си говорехме.
Но вече те прозрях.
Без твоя дух и топлотата ти
тъканта на "Лас Колинас" ще се разпадне.
Буквално.
- Това е просто работа. - Не, Лупе. Може ли да ти викам Лупита?
- Не. - Лупита.
Заради лекотата, с която работиш, всичко изглежда като песен.
А ти си славей.
Исабел. Откога не сме се виждали?
Май от деня, когато Максимо ми каза, че е влюбен в теб, а не в мен.
- Три месеца, някъде там. - Точно в стила на Исабел.
Става ми неудобно.
- Ето за това сме на едно мнение! - Ще престанеш ли?
Хулия се напрегна още повече.
Но имах още един шанс да спася положението.
С прочутото гуакамоле на "Тайната врата".
- Ето го! Ще нагъваме ли? - Да, писна ми от празни приказки.
- Да хапнем и да тръгваме. - Както заповядате.
Дори не е приготвено?
Първо, звездата на шоуто.
Това мъниче е от джунглите на Мичоакан. Нежно и силно,
вкусът му отразява двойствеността на нашата велика култура.
А този приятел тук има прекрасна история.
Всичко започва в стопанството на Каликсто Гутиерес, бивш футболист.
Стига! Сама ще го приготвя.
Дай.
Хулия.
Хулия!
Дай ми чукалото.
- Знам, че си разстроена, но... - Има си хас! Изобщо не исках да идвам.
- Целта беше да разпуснеш. - Именно, Максимо! Не ми се почиваше.
Исках да работя, но ти ме спря.
Какво трябваше да направя? Беше ужасно напрегната, а това е проблем.
За кого - за теб или за мен? Защото аз си бях добре.
Майка ми се вслушала в съвета на Даян.
- И така, дами! - Не съм бил в главата й, но...
- Време е да блеснете. - ...вероятно е било нещо такова.
Имало какво още да се желае,
но нищо - важното било, че се раздава за собствено удоволствие.
Къде отидоха?
Лорена си поръча отделно гуакамоле, Мемо се вбеси и тя хукна.
И Хулия си тръгна. Издъних се.
Исках само да си почине от работата.
Тоест да я спасиш от работата?
Няма нужда, остави я да си решава.
- Човек трябва да разпуска понякога. - Намерил кой да го каже.
С Хулия много си приличате.
И ти си амбициозен, напорист и упорит.
Точно това те е привлякло в нея.
Явно сме еднакви.
На 98 процента.
Затова си пасвате толкова. Чак е дразнещо.
Радвам се, че се засякохме.
- Всъщност беше конфузно. - Исках да кажа...
Съжалявам, че свърши така между нас. Не искам да се чувстваш...
Исабел?
- Кавалерът ми дойде. - Няма проблем, явно ти е провървяло.
Лорена, не! Не се качвай на автобуса.
Идва след десет минути.
Значи не е имало нужда да тичам.
Извинявай, че се държах така.
Отложихме годежа, за да се опознаем по-добре.
Но имам чувството, че става прекалено.
Я чакай, заради онзи глупав тест ли се впрегна?
Той беше само за забавление. Затова и списанието се казва "Забава".
А ако нямаме достатъчно допирни точки?
Може да решиш, че не съм за теб.
Тринайсет процента е доста малко.
Много важно!
Знаеш ли кой друг е имал 13% шанс?
Уго Санчес да стане голмайстор на годината в Испания.
- Откъде знаеш? Мразиш футбол. - Преди го мразех.
Но когато разбрах колко ти е любим, започнах да гледам мачове.
И взе да ми става интересно.
Лоло! Такава жертва заради мен...
Нормално е, когато обичаш някого.
Значи ме обичаш?
И аз те обичам.
Още нещо общо между нас.
Щом и двамата харесваме футбол, значи се качваме на 18%.
- Глупчо. - Всяка връзка е трудна.
- Ще участвам. - Знам.
Само че това тук не го разбирам.
Понякога трябва да надмогнеш очакванията.
- Ще дойдеш и другата седмица, нали? - Да.
Или да намерите общ език.
Какъв е подходът ти към наторяването?
Понякога различията изглеждат непреодолими.
Мълчанието е злато.
Но често може да се изненадаш.
Спрях да се опитвам да променя Хулия
и пристъпих в нейния свят.
Нося гуакамоле.
Наложи се доста да почакам за него, но си струваше.
Защо дойде?
За да те помоля за прошка.
Извинявай, Хулия. Не исках да омаловажавам работата ти.
Напротив, важна е. Отразява твоя характер, твоята страст.
И това е страхотно.
- Не всяко момиче може да шие на пода. - На пода, на покрива.
Шиеш навсякъде. Достойно е за уважение.
Забрави си това.
Благодаря.
Все пак бих могла да поспра за малко.
Не, работа те чака. И аз съм си донесъл, недей да ме разсейваш.
Всякакъв зрителен контакт е забранен.
- Нищо не видях. - Гледаше ме.
С Хулия преживяхме тази нощ и още много други.
Чак през 90-те години, когато се перчех с жестоки руси кичури,
- пак се събрах с Исабел. - Какво стана?
- Дълга история. - Точно в твой стил.
Но с Исабел не бяхме един за друг.
Разбрала, че е бременна чак след като се бяхме разделили.
Научих за Палома, когато самата тя ме издири на 13 години.
- Защо Исабел не ти е казала? - Бях зает да градя бизнес.
Нямаше да съм добър баща.
Явно е искала да предпази Палома, а и себе си.
- Може би дори мен. - Логично.
Но искам да те питам за кичурите.
Аз също. За майтап ли бяха, или...
Подигравки от плешивец не ща!
Още не разбирам какво е станало с Хулия. Защо мълчиш за раздялата ви?
Може би се надявам да не е окончателна.
Пристигнахме, момчета.
Кога минаха толкова години!
Но "Лас Колинас" притежава способността въпреки всички промени
да си остава същият?
Защо си го представях розов?
Превод на субтитрите Боряна Богданова