Як так? Хулія – не її мама?
І чого я слухаю твої історії?
Ганьба мені.
Ганьба.
А він добре сприйняв.
Так.
Мабуть, треба було зразу прояснити, що Хулія – не твоя мама.
Але тоді історія була б не така цікава.
А він фанат вашої з Хулією пари, га?
І не єдиний.
Ходімо зі мною на поминки.
Якщо Хулія не прийде, мені знадобиться підтримка.
А якщо прийде, теж знадобиться.
Приходь.
Добре. Постараюся.
Бувай, доню.
До зустрічі.
Ідіть сюди.
- Ви чудовий. - Так.
Піду подивлюся, як там Г’юґо.
Удачі вам, Максімо.
АКАПУЛЬКО
Хулія не мама Паломи?
Як так? Вона ж твоє єдине справжнє кохання.
Прошу.
У мене було багато кохань.
Ева, Наомі, Карла, Моніка, Еріка, Рита...
Нагадало пісню «Mambo No. 5».
Я лиш кажу,
що мамою Паломи могли бути різні жінки.
Що це означає? І що сталося між вами з Хулією?
- І нащо ти мене цим зацікавив? - Дихай, Г’юґо.
Я захоплююся твоїм ентузіазмом.
І клянуся: прийде час – я все тобі розкажу.
Перекладається «вмощуйся зручніше».
Може, ми вже поїдемо?
Дзеркала перевірю.
Щоб зрозуміти, що сталося між нами з Хулією, треба добре її знати.
Та спершу – настало літо, і в «Лас-Колінасі» був розпал сезону.
ЛАСКАВО ПРОСИМО В ДИТЯЧИЙ КЛУБ
Мемо налагодив роботу Дитячого Клубу...
Боже. Які красиві намиста, діти.
Ви молодці.
Чудове поєднання кольорів.
Упс. Ти знов за своє, Брітні.
Це мій журнал.
НОВА ПОМАДА
Збирай намисто, добре?
«ЯКА ЗАБАВА»
ЧИ СУМІСНІ ВИ З ВАШИМ КОХАННЯМ?
...і в нього з'явилося більше часу на стосунки з Лореною.
Алехандро, дива не за один день творяться.
Алехандро Вера дихав Даян у потилицю...
Перестаньте.
...від чого її аж у жар кидало.
Принаймні так це бачив Гектор,
у якого ще лишилися почуття до колишньої пасії.
От чорт.
Така хтива, що вся аж палає.
Зізнавшись у своїй орієнтації, Сара почала приміряти нові образи...
А де ділися рукава? На тебе що, напали?
Мамо, це такий образ.
Тоді сходімо разом по магазинах
і купімо тобі щось з рукавами.
Ні. Не хочу, щоб ти обирала мені одяг.
Може, зі мною сходить Естебан?
Він знає, коли треба промовчати. Правда?
Знаю!
Чи не знаю.
...від чого Нора знов почувалася непотрібною й самотньою.
Бутик суконь від Хулії от-от мав відкритися.
І цей стрес її вбивав.
Хуліє!
Я думав, ти вмерла.
Це перше, що спало на думку?
А не «Хулія, певно, робить присідання»?
Не очікував побачити тебе за шиттям у такій позі.
Що ти робиш?
Я цілий день горбилася над сукнями й зірвала спину.
А роботу припиняти не хотілося.
- А в такій позі мені якраз. - Як це може бути якраз?
Відпочинь трохи.
Коханий, бутик відкривається через три тижні.
У мене жорсткий графік: робота, обід, робота, робота.
- А поспати не треба? - Не кажи дурниць.
Я не можу тут спати. Це ж моє робоче місце.
Тоді йди додому.
А як я там працюватиму? Вір мені, коханий.
У мене все під контролем.
Тепер потягла грудні м'язи!
Спробую лягти на другий бік.
Так краще.
Добрий день. Можна мені...
Даруйте, я була перед вами.
Вибачте. Не помітила...
Нора?
- Соня? Це ти? - Так! Як життя?
Очам не вірю! Ти така шикарна!
Дякую. Дуже приємно.
Без набряклих очей і туші, що розтеклася по лицю, точно краще.
Та ну.
Вони познайомилися вдовами, коли разом плакали на цвинтарі.
Судячи з вигляду, Соня була вже не в жалобі.
Розкажи, що тебе сюди привело.
Мабуть, виділила час лише на себе.
Як це, лише на себе?
Це ж дилема кожної мами.
Ми тільки й виховуємо дітей, навчаємо їх, працюємо.
А потім раз – і ми їм більше не потрібні.
І ми питаємо себе: «І що тепер?»
- Точно. - Хіба не так?
У мене точнісінько так само.
Я все перепробувала і все одно розгублена.
Не соромся. Скажи, в чому твій секрет?
Не впевнена, що це секрет, але...
я ходжу в одне місце, й воно змінило моє життя.
І твоє може змінити.
Невже?
- Сама подивися. - Подивлюся. Дякую.
- Можемо поговорити? - Авжеж.
Усе одно мій повітряний змій більше не злетить,
як і мої стосунки.
Але ти перший, розказуй.
Добре.
Це стосується Хулії.
Вона вся на нервах через відкриття бутика, і я за неї переживаю.
Серйозна біда.
Але не така, як моя.
Відколи Лупе відстрочила наші з Лореною заручини,
ми краще одне одного пізнали.
Так?
Я побачив у журналі тест на сумісність
і подумав: «Яка забава».
- Дуже цікаво! - Ні!
Геть не цікаво.
Ми його пройшли й набрали лише 13%.
Майже ні в чому не зійшлися:
ні в музичних смаках, ні у фільмах, ні в економіці «просочування».
Вона каже, що їй подобається, бо звучить як «пісок».
Та ну. Ми з Хулією теж пройшли цей тест.
Він безглуздий.
Справді? І скільки ви набрали?
Дев'яносто сім відсотків.
Ну аякже.
Максімо, нема в тебе біди.
Якби ж якось відволікти Хулію від думок про роботу.
Щоб трохи розслабилася.
Тут є один такий заклад. Справжній «прихований скарб».
Бар «Таємні двері».
Зводи її туди розважитися.
Я чув, що в них там фантастичний гуакамоле.
Ідеальне місце.
Принаймні на 97%.
Власне, ми набрали 98%.
Я зменшив на один процент, щоб тебе не засмутити.
Не вішай носа, Мемо.
У вас з Лореною точно є щось спільне.
Сир.
Ми обоє любимо сир.
Це єдине питання, на яке наші відповіді зійшлися.
Це ж чудово.
А капелюх мені подобається.
У ньому я такий мужній.
А на тому краю міста
похід Сари й Естебана по магазинах перервали три полуниці.
Даруйте, сеньйорита, але ціна справедлива.
Я зробив браслет власноруч. І хочу за нього достойної оплати.
Я придумала краще:
я заплачу стільки, скільки вважаю за потрібне.
А може, заплатиш його ціну?
Стривай. Вона говорила з полуницями?
З полуницями?
Хіба не так перекладається «фресас»?
Боже мій.
А ще це жаргонізм, що означає «випускниці».
Так навіть логічніше. Добре, розказуй далі.
Прошу?
Саро, ходімо краще звідси.
Так, Саро.
Послухайся бойфренда.
Він мій вітчим. Але...
як для татусевої дочки, бачу, він якраз на твій смак.
Та ну, дівчата.
У неї ніколи не буде бойфренда.
Хіба не чули? Вона ж «тортильєра».
Ти хоч знаєш, що «тортильєра» – це жінка, що робить тортильї?
Дивна образа.
Ні. Я мала на увазі «дівчина, що любить дівчат».
Так ще незрозуміліше.
Це ти любиш дівчат.
Не люблю.
Ви її чули. Ідіть собі.
- Вона вас не любить. - Та ні! Авжеж, люблю.
Ти перекрутила мої слова.
Ні. Це ти наплутала.
Якщо хотіла мене розізлити,
то позбавлю тебе клопоту: я лесбіянка.
А ви три зачепи з конячим волоссям.
Радійте далі, що ви жахливі люди.
А якщо голодні, то за рогом продають смачну моркву.
Лупе все ще намагалася змиритися,
що Лорену підвищили до рецепціоністки,
а той, ким її замінили, життя не полегшував.
Я тут подумав:
а коли ви зрозуміли, що любите прати?
Треба було платити комірне, от і знайшла роботу.
Як чарівно.
На мою думку, важливо
узнавати краще тих, з ким працюєш.
Очистити їхню душу від лушпиння, мов цибулю.
Тоді й бачиш у них хороше.
- І тоді ми плачемо. - Я так точно плачу.
Лупе, розкажіть детальніше про свій метод.
Як би ви описали свою філософію прання?
Одну мірну ложку порошку на одне прання.
Он як? А я думав, удесятеро більше.
Прокляття!
СКОРО ВІДКРИТТЯ
Годиться, але зробіть
полиці на два сантиметри нижче, щоб було місце для дзеркала.
Дякую. Стійте.
Ще дещо.
Ця колона тут зайва.
Можна її знести?
Вона ж несуча.
Тобто можна?
Ані руш! Руки вгору! Ніякої роботи. Це поліція розваг!
Більше схоже на швидку.
Головне, що це терміново.
Ти вся на нервах, тому я тебе звідси забираю.
Прямо зараз? Не можу. У мене стільки роботи.
Ну, будь ласка. На один обід.
Не змушуй мене знов умикати сирену.
Добре.
Саро. Ти так швидко пішла.
- Я не встиг з тобою поговорити. - Знаю, я нагрубила тим дівчатам.
Але вони заслужили.
Я не засмутився,
а, навпаки, в захваті.
Ти так чітко і влучно говорила й поставила їх на місце.
Так, було цікаво.
Ні, це була справжня дискусія.
У нас в Акапулько якраз буде турнір.
Подумай про участь.
Переможець отримає стипендію на навчання в коледжі.
Навіть у Штатах.
А ти як знаєш?
Бо сам брав у ньому участь.
Ось.
Це моя улюблена книжка про полеміку.
Гарна, скажи?
Ти брав участь у дискусії?
Але ти ж такий... ти.
Я бачила, як твоя мама прокашлювалася – і ти вже передумував.
Мене було не спинити.
Мене називали «Естебанатор».
Бо я всіх нищив.
Не в прямому сенсі. Ну, ти зрозуміла.
Дякую. Але мені нецікаво.
Що ж. Як скажеш.
Хай книжка побуде в тебе, може, ще передумаєш.
П'ятий розділ – просто бомба.
Не в прямому сенсі.
О, і...
знай: ти не заслужила того, що про тебе казали ті дівчата.
Сара теж так вважала.
Та й стипендія була б не зайва.
ДІВЧАЧА СИЛА НЬЮ-ЙОРК
Бо тоді вона поїхала б далеко від задир Акапулько.
Може, навіть у Нью-Йорк.
БАР «ТАЄМНІ ДВЕРІ»
А ти правду казав.
Тут дуже класно.
Бачиш? Добре, що ти погодилася піти.
Тепер можеш забути про турботи й відпочити в цьому прихованому скарбі.
Будемо тільки ми вдвох.
Максімо! Хуліє!
Мемо?
Оце сюрприз.
Привіт, подруго!
Добрий день! Вітаю в барі «Таємні двері».
Бажаєте сісти за один столик?
- Не хочемо завдавати вам клопоту. - Ніякого клопоту.
- Ні, серйозно... - Вважайте, вже зроблено!
Який чудовий сервіс!
Плани трохи змінилися, але все буде чудово.
Хіба часто ми отак сидимо з друзями?
Чого ви тут?
Ти ж сам порадив мені цей бар.
Мені так сподобалася моя порада, що й сам нею скористався.
Я повинен знайти між нами з Лореною щось спільне.
Хто бажає закусок?
Ми!
Дивись, кохана! У меню є плавлений сир.
Люблю сир. І ти любиш сир.
Візьмемо одну порцію на двох?
Ні, дякую. Не люблю ділитися.
Я замовлю креветки.
Не любиш ділитися?
А Нора все думала про ту листівку.
Десять разів прочитавши «Богородице»,
вона пішла побачити все на власні очі.
Вона доїхала на інший кінець міста, не зустрівши жодного знайомого.
Окрім Даян.
- Біла жінка. - Вибачте за спізнення,
але, кажуть, не можна блокувати машиною провулок. Хто ж знав?
Стоп. Даян?
Твою начальницю? А вона там що забула?
Пам’ятаєш, вона роками продавала свої відеовправи?
Чи я пам'ятаю? «Знедолені ніжки» були мої улюблені.
Вочевидь, ці заняття були її способом присвятити час лише собі.
А мама не була до такого готова.
Доньє Норо, це ви?
Що вас сюди привело?
Танці?
Не знаю, що воно таке, але йдіть сюди! Новачки попереду.
Не треба. Мені й тут нормально.
О, ні!
Ви сюди доїхали, і я хочу, щоб вам тут було затишно.
Сонце вже зійшло...
і пора розігнати жирок!
Ура.
Мабуть, так приємно ділитися з коханою людиною.
Кохана, ти точно не хочеш мій чапулінес?
Можу закинути тобі в рота.
Як у хібачі!
Ненавиджу хібачі.
Що?
Це ж найкраще поєднання куховарського та бойового мистецтв!
Разом вони дають...
Доволі посереднє прожарювання.
Хуліє.
- Чим ти зайнята? - Пам'ятаєш той манекен?
До мене оце дійшло, що пасочок геть не там.
Якщо посунути його сюди, сукня сидітиме краще.
Чудово.
Але не треба зараз працювати.
Треба просто відпочивати. Не забула?
По-твоєму, під оце можна відпочити?
Вони роблять з цибулі вулкани!
Ти псуєш мій задум для Хулії.
Можеш забути про той ідіотський тест і нормально пообідати?
Ну, вибач.
Мемо зрозумів натяк.
Бачиш? Усе добре!
Обіцяю відтепер бути спокійним.
Максімо.
Ісабель.
Ти ба.
Який сюрприз.
Так.
Хоч я назвала б це інакше.
А чого ти тут?
Декого чекаю. Убиваю час коктейлем «Палома».
Ось воно що! Палома!
Ісабель – Паломина мама.
Ти ба!
А ти швидко допетрав, Г’юґо.
Ісабель – справді Паломина мама.
І, до речі, чудова.
І в той день ви з Хулією розійшлися?
О боже. У той день ви зачали Палому?
То був 1985 рік. Спокійно. Цифри ж не збігаються.
Я вже не знаю, у що вірити. А ти точно мій дядько?
Г’юґо! Не забувай дихати.
Вдих.
Видих.
Вдих.
Видих.
До цього ще дійдемо. А ти просто слухай. Домовилися?
Я б з вами ще погомоніла, але піду знайду свій...
Даруйте, сеньйора. Ваш столик ще не готовий.
Може, почекаєте за столиком друзів? Я принесу вам стілець.
Ні!
Не... проблема.
Як цікаво.
Отак, мої дорогенькі!
П'ять, шість, сім, і руками, руками.
Ногами, ногами.
Руками, руками.
Ногами, ногами.
Стегнами.
Покажіть, на що здатні! І нахил.
І три, і чотири.
Давайте, Норо. Ви ж щойно вийшли заміж. Активніше.
Раз, два, три.
І ще раз.
Стійте, Норо!
Тобто «естійте»!
Не треба.
Англійську я розумію краще, ніж нею їм.
Тоді поверніться в зал. Прошу вас.
Не можу. Я кепсько танцюю.
І кому яке діло? Сюди ходять не осуджувати,
а бути собою й віднайти свою силу.
Тому я й почала тут викладати.
Мені теж було потрібне місце,
де можна не зважати на зовнішній шум і на чужі думки
і просто дати собі волю. Розумієте?
Ні.
Норо.
Тут я не повинна бути ідеальна.
Тут я просто жінка.
Жінка, що запаморочливо виляє тазом.
Отак.
Ви теж так можете!
Ну от!
- На мене ж дивляться інші жінки. - Забудьте про них.
Заплющте очі,
уявіть, що в залі тільки ви, й танцюйте собі.
Лише для себе.
Добре. Спробую.
Фантастика!
Але цей одяг не підходить. Знайдемо щось інше.
Бачу, хтось передумав?
Ти мене обдурив. Це ж як у школі!
Знаю, ти ненавидиш школу.
Ні, Естебане. Це школа ненавидить мене!
Вона нудна й тупа, як і ця книжка.
Я на неї аж дві години змарнувала.
- Це мало. Дай їй більше часу. - Навіщо?
Я все одно її не розумію.
У школі свої правила, а я завжди все роблю не так.
Який у цьому сенс?
Твоя правда.
Для тебе це дуже важко. Ти, мабуть, не потягнеш.
Що-що? Це вже перехід на особистості.
Не розумію, про що ти.
Це нападки на саму людину, а не на її аргументи.
А це найгірший спосіб дискусії.
Справді?
А всі кажуть, що це діє.
Це хибна аргументація.
Якщо всі кажуть те саме, це ще не означає, що то правда.
Це є у твоїй книжці.
Ясно.
Ти вивчила кілька термінів.
Та це не означає, що ти можеш використовувати їх у дискусії,
в якій аргументи летять зі швидкістю звуку.
Коли мене заганяють у кут, я аргументи ніби бачу.
І поки всі добирають слова, аргумент прямо переді мною.
Це і є талант, про який ти говорив, і саме тому я потягну.
Поздоровляю. Ти успішно обґрунтувала, чому маєш взяти участь у турнірі.
Естебанатор.
Посушилося!
Думав, подивлюсь хвилинку, але це наче гіпноз.
Я кілька годин спостерігав за сушінням халатів.
Кілька годин?
Вони ж сушаться 20 хвилин!
Який миленький! Не знав, що в нас є дитячі халати.
Нема. Це був халат на дорослого найбільшого розміру.
На пам'яті Лупе гіршого за Чеда працівника не було.
Але він був сином начальниці,
і щоб його позбутися, треба було бути винахідливою.
Поздоровляю, Чеде!
Тебе підвищено.
Справді? Чому?
Я навчила тебе всього, що знала.
Тепер можеш вільно летіти.
Далеко звідси.
- Не знаю, що й сказати. - Вистачить простого «прощайте».
Для мене це неабищо.
Раніше ми майже не спілкувалися.
А тепер я вас бачу.
Без вас, без вашої наснаги й тепла...
тканина «Лас-Колінаса» давно б роздерлася.
Буквально.
Це моя робота.
Ні, Лупе.
Лупіта. Можна так?
- Ні. - Лупіто.
Те, як ви маневруєте між рушниками й простирадлами й навпаки, – це пісня.
А ви соловейко.
Ісабель.
Рада тебе бачити. Коли ми бачилися востаннє?
Точно не скажу,
та, по-моєму, в той день Максімо сказав мені, що кохає не мене, а тебе.
Тож приблизно три місяці тому.
Класична Ісабель.
Так незручно.
От бачиш, це в нас спільне!
Перестань уже!
На жаль, я лише додав Хулії нервів.
Але, на щастя, було те, що могло врятувати ситуацію.
Всесвітньо відомий гуакамоле бару «Таємні двері».
Нарешті! Готові до смачненького?
Готові. Будь-що, аби уникнути пустих балачок.
Поїмо й підемо на роботу.
Ваше бажання – закон.
Його ще навіть не приготували?
Почнімо із зірки шоу.
Цей малюк – з джунглів Мічоакана.
Його приємний і пікантний смак
символізує дуальність, яка існує в нашій гордій культурі.
А цей малюк має прекрасну історію,
що почалася на фермі, якою керує Каліксто Ґутьєррес,
колишній гравець «Червоних акул».
Досить уже!
Я сама приготую!
Дайте сюди.
Хуліє.
Хуліє!
Віддай ступку.
Розумію, ти роздратована, але...
Авжеж, роздратована. Я не хотіла сюди йти.
- Пробач. Я хотів, щоб ти відпочила. - Отож-бо й воно, Максімо!
Я не хотіла відпочивати.
Я хотіла займатися бутиком, а ти мені не давав.
А що я мав робити?
Ти вся була на нервах. І це стало проблемою.
Для кого?
Для тебе чи для мене? Бо мене все влаштовувало.
Мама послухалася поради Даян не зважати на зовнішній шум.
Увага, дами.
Я не знав, про що вона тоді думала, але...
Пора вам сяяти.
Уявляю, що було приблизно так.
Насправді вона ще трохи відставала.
Але то було нестрашно,
бо вона віддалася моменту й танцювала лише для себе.
Де вони ділися?
Лорена замовила собі окремий гуакамоле,
Мемо знавіснів, і вона пішла.
Хулія теж пішла.
Я все зіпсував.
Хотів, щоб вона трохи відпочила від роботи.
Тобто хотів урятувати її від роботи?
Їй це не потрібно. Це ж її робота. Вона знає, що робить.
Розумію, та всім іноді треба пригальмувати.
Каже той, хто цього не вміє.
Ви з Хулією схожі більше, ніж ти думаєш.
Ви обоє амбітні, цілеспрямовані і вперті.
Саме її наполегливість тобі в ній і сподобалася.
Мабуть, ми таки схожі.
На дев'яносто вісім відсотків.
Не дивно, що вам так добре працюється разом.
Аж дратує.
Добре, що ми зустрілися.
Було дивно зустрітися.
Я хотів сказати...
Прости за те, як скінчилися наші стосунки.
Не хочу, щоб ти почувалася...
Ісабель.
А от і мій хлопець.
Забудь.
Бачу, в тебе все добре.
Лорено!
Ні, Лорено!
Не сідай в автобус!
До нього ще десять хвилин.
Дарма я так спішив.
Вибач за мою сьогоднішню поведінку. Просто...
Ми відклали заручини, щоб краще одне одного взнати.
А тепер узнали стільки, що аж за край.
Стривай.
То це через той ідіотський тест?
Він же для розваги.
Навіть називається «Яка забава».
Але...
що як у нас недостатньо спільного?
І ти подумаєш, що я тобі не пара.
З тринадцятьма відсотками далеко не підеш.
І що з того?
Знаєш, у кого шансів було ще менше?
В Уґо Санчеса, що він стане в Іспанії бомбардиром року.
А ти як знаєш?
Ти ж не любиш футболу.
Не любила.
Та коли побачила, як його любиш ти,
почала дивитися матчі й...
Не знаю. Мені почало подобатися.
Ах, Лоло.
І все це заради мене?
Коли когось кохаєш, по-іншому й не буває.
Ти мене кохаєш?
Я теж тебе кохаю.
Ще одне спільне між нами.
Дивись.
Тепер ми обоє любимо футбол, і в нас уже 18%.
Ох, ти...
Такий дурненький.
У стосунках бувають труднощі.
Я візьму участь.
Знаю.
Тільки...
отут не зрозуміла.
Іноді доводиться долати різні очікування.
Ви ж прийдете через тиждень?
Так!
Іноді – знайти спільну мову.
Як би ви описали свою філософію внесення перегною?
Часом здається, що ці труднощі нездоланні.
Нащо ті слова?
Проте іноді вони можуть здивувати.
У той день я покинув спроби змінити Хулію
і натомість прийняв її таку, як вона є.
Я приніс гуакамоле.
Він вартий кожної хвилини з трьох років його готування.
Чого ти прийшов?
Волію підлещуватися особисто.
Пробач мені, Хуліє.
Я не хотів, щоб ти думала, що твоя робота неважлива.
Бо вона важлива.
І відображає тебе й твоє захоплення.
І це неймовірно.
Не кожна дівчина вміє шити, лежачи на підлозі.
На підлозі, на даху.
Ти шиєш будь-де.
Це твоя робота, і я її поважаю.
Ти забула оце.
Дякую.
Невеличка перерва мені таки не завадить.
Ні. У тебе ще багато роботи.
Я взяв з собою деякі папери, тому не збивай мене.
І взагалі, відтепер ніякого зорового контакту.
- Я нічого не бачила. - Я бачив, ти на мене глянула.
У той вечір ми з Хулією помирилися,
як і в багато вечорів потому.
Так було до 1990-х років.
Тоді я почав мелірувати волосся...
і ми з Ісабель зійшлися знову.
А що тоді сталося?
Це довга історія.
Ну, тобі не звикати.
Однак ми з Ісабель ніколи одне одному не підходили.
Коли вона дізналася, що вагітна,
ми вже не спілкувалися.
Я 13 років не знав про існування Паломи, поки вона сама мене не знайшла.
Чому Ісабель тобі не сказала?
Я з головою поринув у побудову бізнесу.
І геть не підходив на роль батька.
Думаю, вона хотіла захистити Палому й себе.
А може, навіть мене.
Логічно.
Хоча в мене лишилися питання про твоє мелірування.
І в мене. Ви зробили його жартома чи...
Не тобі жартувати про зачіску.
Я все одно не зрозумів про Хулію.
Чому нарешті не розкажеш, що з нею сталося?
Бо надіюся, що наша історія ще не скінчилася.
Приїхали, хлопці.
Не віриться, що минуло понад 20 років.
Проте чарівність «Лас-Колінасу» в тому,
що хоч як сильно ти змінився...
тут завжди все так... як і було?
І чого я уявляв його рожевим?
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова