АКАПУЛЬКО
Я не зміг би працювати тут тепер.
Глянь на їхні шорти.
- Так прикривають стегна. - Так.
Що ж, хоч як цікаво було
слухати історії оповідача, який не публікується...
- Цього міг і не казати. - Мені вже пора.
Мій небіж Г’юґо.
А це Гектор.
- Протектор? - Власною персоною.
Круто.
Ну добре.
Побачимось на поминках.
На поминках. Авжеж.
Г’юґо, ми ще маємо час,
а в мене є історії про «Лас-Колінас», яких я ще не розповідав.
Г’юґо. Г’ю... Г’юґо!
У телефоні нема аж такого важливого.
Ти ба. Чула, бабусю? Він сказав, що ти неважлива.
- Мамо. Вибач. - Максімо, синку.
- Яка я рада тебе бачити. - Я теж радий тебе «бачити».
- Ох, я... - І давно вона з маскою на лиці?
- З початку. Вона не знає. - ...але лікар каже,
що після операції на коліна мені не можна літати. Тож... О ні.
- Ні, ні. - Так.
- Ні. Знов ця маска, Г’юґо. - Ні.
Зайди в налаштування й вимкни всі фільтри.
...А де налаштування? Натиснути...
Ми не винні.
Ми не росли з такими технологіями, як ви.
От що, по-твоєму, означають літери VHS?
Що хтось С-Т-А-Р-И-Й.
У наші часи технології були простіші.
У фільмах були класичні спецефекти:
опускання штори й перехід зображення шторкою.
Це були передові технології.
ПЕРША МІЖНАРОДНА КОНФЕРЕНЦІЯ З АУДІОВІЗУАЛУ
То була моя перша конференція на посаді заступника керівника,
і я радів.
Я буду обслуговувати найсвітліші уми нашого часу.
Я почувався непереможним, поки...
Міс Девіс.
Максімо.
Я не заважаю?
Ми просто теревенили. Дульсе принесла мені кави.
- Надіюся, тут немає гусака. - Не сьогодні.
Гусака?
Та це наше.
Міс Девіс, обговоримо підготовку до конференції?
Добре, що ти зайшов, бо ми з доном Пабло
підвищили Дульсе до координаторки спецзаходів.
Тож не переймайся конференцією.
- Але ж... - І це хороша новина,
бо тобі й так сісти ніколи.
А я не люблю сидіти.
Мені аби ходити, хлібом не годуй.
Не мели дурниць.
Талант Дульсе пропадає біля басейну.
До того ж вона розбирається в електроніці.
Можна сказати, що я з нею як гуска.
Було враження, що мене відсуває на задній план
наша нова координаторка спецзаходів.
Я зараз впісяюся.
Пора було нам з Дульсе поговорити.
Тут така річ:
приносити Даян каву та інформувати дона Пабло –
це моя прерогатива.
І що, мені тепер не помагати начальству?
Ні. Тобто так. Просто це мій обов'язок.
Це ж я стажуюся на заступника керівника.
Даруй.
А дон Пабло гарантував тобі цю посаду?
- Ну, не те щоб гарантував, але... - Бо якщо ти відчуваєш загрозу
від новенької, яка почала тут працювати лише два місця тому, то...
може, ти на цю роль не дуже й підходиш.
Та й узагалі,
може, ти звичайне плаксиве дівчисько, яким завжди й був.
Я не плаксиве дівчисько.
Забув, як рюмсав, коли тебе вжалила бджола?
- Мені було сім. - Тобі було дев'ять, і ти був слабак!
Я все життя чекала такої нагоди
і на все піду, щоб мене підвищили.
Навіть брехатиму, що я «геній електроніки».
Я навіть телефоном користуватися не вмію.
Ти збрехала міс Девіс?
Вона попросила звати її Даян.
Та й дон Пабліто цілком у моїй владі.
Дон Пабло! Вітання.
Ви підстригли вуса?
Вони такі гладенькі, майже аеродинамічні.
Я таки їх трохи підстриг.
Дякую, що помітила, Дульсе.
- Так солодко прозвучало. - Таке скажете.
А ви справжній жартівник. Ох же ж.
Плаксиве дівчисько.
Дон Пабло.
На щастя, в решти моєї сім'ї день видався кращий.
Після цілого літа практики з Естебаном
Сара нарешті була готова до турніру з мистецтва полеміки.
І вона з легкістю пройшла перший тур.
Відсутність опозиції в однопартійній системі
призводить до корупції і грубого порушення прав людини.
Ось чому я підтримую тезу
про недосконалість демократичного процесу Мексики.
- Час! - Моя ж ти дівчинка!
Власне, вона її дівчинка...
Але ми одружені, тому й моя теж!
Ти бачила?
Як вона представила тезу і як її обґрунтувала...
Чи я пітнію? По-моєму, так.
Це більше схоже на організоване перекрикування, та мушу сказати,
приємно бачити, що моя Сара так захоплюється наукою.
Даруйте, сеньйор.
Ми помітили, як ви вболівали.
- Вибачте, іноді я не стримуюся. - Ні, ви молодець.
Ми хотіли спитати, чи ви, бува, не Естебан Наварро?
Це він! Естебанатор! Ми ваші шанувальники.
- Радий знайомству. - І я.
- Ти ба. У тебе є шанувальники? - Що тут скажеш?
Я трохи прославився на турнірах з полеміки в Акапулько.
В Акапулько? В усьому штаті Ґерреро.
Не дивно, що ваша дочка обійшла нашу.
- То була ваша дочка? - Так.
Не засмутилася?
Ну що ви. Для неї честь бути публічно приниженою вашою ученицею.
- Був радий зустрітися. - І я.
Рада познайомитися.
- Поздоровляю. - Дякую.
Треба ж таке.
Естебанатор,
не хочеш перекусити перед наступним туром?
Але тоді ми втратимо місця. А вони найближче до сцени.
Якщо Сара доведе суперницю до сліз, звідси буде видно її плач.
Це просто забавка. Ти ж не сприймаєш турнір серйозно?
Авжеж, ні.
ШКВАР, САРО!
Дякую.
Гекторе.
Віднесеш міс Девіс доставку?
Гості вже прибувають на конференцію.
Даян? Аякже. Усе зроблю.
Дякую.
За іронією долі Лорена попросила Гектора...
ДЛЯ ДАЯН ДЕВІС ВІД АЛЕХАНДРО ВЕРА
...доставити Даян квіти від Алехандро Вера.
Це вам.
Вони мені?
- Від містера Вера. - На мить я подумала...
Повірте, якби я приніс комусь квіти, букет був би набагато розкішніший.
Ну хіба це назвеш букетом?
Це просто дружній букет.
Від колеги.
Угу.
Радійте цьому посередньому пучкові квітів.
Алло, Алехандро.
Не треба було присилати квіти.
Бо ми разом працюємо.
Не можу прочитати листівку. Якби ж вона була англійською.
Я знаю, що іспанська – мова кохання...
Зустрітися о 17:00? Не знала, що ти в місті.
Я подумаю.
На все добре.
Гектору треба було перевести дух.
Та проходячи повз ботанів, які приїхали на конференцію з електроніки,
він ніяк не міг викинути з голови думки про Даян і Вера.
Про що задумався?
РЯТУВАЛЬНИК
Коли ти підійшов?
Мене принесло припливом, а з відпливом я щезну.
Точніше о 17:00, коли скінчиться моя зміна.
Чеде, по-моєму, на рятувальника треба вчитися.
Я отримав сертифікат у 16 років.
Думав, це поможе з дівчатами.
Однак тепер я бачу глибший сенс.
Як рятувальник, ти рятуєш життя.
Подумай про це.
Ого. Дуже-дуже-дуже глибокий сенс.
Може, це найважливіша в «Лас-Колінасі» робота.
Тоді повертайся до роботи.
Але оце і є моя робота.
Ці води глибокі, і я не дам тобі втопитися у відчаї.
Хоч як Мемо буде важко це почути,
я мусив наважитись і сказати йому правду про Дульсе.
Мемо, ти ж знаєш, для мене твоя сім'я – все.
Тож в ім'я правди чи може бути таке,
що твоя сестра...
Справжнє чудовисько? Безперечно.
- Ти теж так думаєш? - Авжеж! Дульсе – поганка.
Я влаштував її сюди на роботу, бо це було лише на один день.
А ще мене змусила мама.
А потім вона вибила собі постійну роботу,
тож я пустив у курник лисицю.
- То ти згоден, що треба її спинити? - Цілком.
- Поможеш її здихатися? - Нізащо.
Ця розмова нагадує американські гірки.
Максімо, я ніколи не піду проти сім'ї.
Якось мій двоюрідний брат Феліпе вивідав бабусин таємний рецепт моле.
Я й досі не знаю, де він.
- А якщо... - Зупинись. Не кажи мені.
Якщо я про щось узнаю, муситиму їй розказати.
Ти це зробиш?
- Ти ж мій найліпший друг. - Знаю. І зненавиджу себе за це.
Але вона моя сестра.
Я не можу її зрадити. Хоч як сильно хотів би.
Це буде неправильно.
Та й мама мене вб'є.
Ясно. Розумію.
Обіцяю не вплутувати тебе.
Добре. Дякую.
І цієї розмови не було.
Чорт. І так щоразу.
Вітаю, Даян.
Яким вітром?
Захотілося зайти подивитися, як просувається наш бізнес.
Сьогодні вдалий день.
- Я продала п'ять суконь... - Чудово. Поговоримо про наше, дівоче?
Добре. Купила марокканська принцеса, але кажіть, що хотіли.
Тільки між нами. Є чоловік, який мене приваблює. У романтичному сенсі.
Та біда в тому, що ми разом працюємо.
А якщо на цьому хтось і знається, то ти.
- Через нас із Максімо? - І через вас із Чедом.
І, по-моєму, між вами з Бето теж могло щось бути.
Не могло.
Річ у тому... Я не знаю, чи варто мені з ним зустрічатися.
Ставки такі високі.
Коли можна перетнути межу?
Чесно?
Коли вже несила чекати.
Коли почуття такі сильні, що вже незмога їх опанувати.
Якщо це кохання, ви це відчуєте.
Ти ж читаєш іспанською?
Так. Я рідною мовою і читаю, і говорю. А що?
Не перекладеш мені оце?
Це поможе мені зрозуміти.
Без проблем.
Вона повернулася. Принцеса. З мамою.
А її мама – королева. Можна я перекладу пізніше?
Авжеж. Іди поможи її величності.
Ласкаво просимо!
Дульсе довіри нема.
Тож поки я не придумаю, як її здихатися,
я за нею наглядатиму.
...Це новітня VHS-відеокамера з відтворенням на відеомагнітофоні.
Такою зніматимеш фільми, як сам Скорсезі.
Марті промовляє своє прізвище «Скорсезе».
Нікуди не йдіть. Щось вам покажу.
- І давно ти за мною слідкуєш? - Чого ти вирішила, що я слідкую?
Про камери я не подумав.
Ти справді хочеш воювати з новою улюбленою працівницею «Лас-Колінаса»?
Дульсе, я тебе не боюся.
Я наскрізь бачу твій невинний задум.
А інші не бачать.
Буде твоє слово проти слова солоденького, чарівного ангела.
Не маєш доказів – раджу відступитися.
Це наші нові петличні мікрофони.
Гляньте, які маленькі.
Акумулятор працює п'ять годин. І його можна сховати будь-де.
Будь-де? Кльово.
У Сари от-от мав початися другий тур,
і Естебан був готовий до нового кровопролиття.
Тема другого туру – система охорони здоров'я.
Сара розітре суперницю на порох,
і тій самій знадобиться вся медицина світу. Попкорну?
У цьому турі суперницею сеньйорити Ґальярдо буде...
Аїда?
Невже це справді ти? Чому не сказала, що теж береш участь?
Може, й сказала б, якби ти подзвонила.
Я думала, наш поцілунок щось для тебе значив, та, бачу, помилилася.
Не помилилася. Ти не розумієш...
Учасниці, займіть свої місця.
Удачі. Вона тобі знадобиться.
Сеньйорито Ґальярдо, ви виступаєте за систему охорони здоров'я, ви перша.
Можете починати.
Сеньйорито Ґальярдо, ваш час пішов.
Вона що, забула?
Я підтримую систему охорони здоров’я...
Бо, на мою думку, вона нам усім потрібна, якщо ми хочемо,
боротися за те, щоб...
Я не переказуватиму всю дискусію,
але то був повний провал.
Я ще не бачив, щоб мама хоч раз програла дискусію.
І це дратує.
Повір, я знаю.
Але побачивши Аїду, вона розгубилася.
Почала плутати слова.
І, врешті-решт, Аїда її розгромила.
На завершення скажу, що моя суперниця – справжня дияволка,
яка цілується з дівчатами, а потім їм не дзвонить.
Тож я заперечую, що вона порядна людина.
Хай гниє в пеклі.
АЇДА – НОМЕР ОДИН
Ну добре, може, Аїда сказала не такими словами,
але підтекст був саме такий.
Що таке, Саро? Ти втратила шанс на стипендію.
Мені байдуже.
Це твій ідіотський турнір, а не мій.
Дарма я піддалася на твої вмовляння.
Мемо, не бачив Дульсе?
- А що? - Я шукаю її по роботі.
Ти щось задумав?
- Ти ж не хотів знати. - Так, не хотів.
І добре. Бо я все одно не скажу.
- Чудово. Бо я мусив би їй сказати. - То ти її бачив?
Щось мені не хочеться казати.
- Тоді, мабуть, розмову завершено. - Мабуть.
- Приємного дня. - І тобі.
О ні.
Не знаю, що робити. Я все думаю про...
одну жінку.
Я ніби застряг.
Лопату.
Ми всі часом застрягаємо.
Просто треба витягти себе з цієї ями.
Відро.
- Дякую. - Нема за що.
Ого. Брама що, функціонує?
Вона захищає маленьких піщаних людей від армій загарбників.
Бум! Бум!
Де ти навчився будувати такі замки?
В Іспанії є справжні замки.
У дитинстві ми з татом будували такі самі, тільки з піску.
Тоді світ здавався таким чарівним.
Я вірив у казки
і в те, що хоробрий лицар міг оженитися з королевою замку.
А потім хоробрий лицар штовхнув королеву прямо в обійми
дуже-дуже-дуже багатого короля,
який дарує їй квіти й катає на ідіотському вертольоті.
У давні часи вже були вертольоти?
Що? Ні.
Ти що, не... Зосередься, Чеде.
Суть у тому, що реальне життя не таке чарівне, як я думав.
Або ж для такого, як я, казок не буває.
Або твоя казка ще не скінчилася.
Потрібно більше мушель.
Дарма я так накинувся на Сару.
Але в тій темі ми були чи не найсильніші. Це був наш шанс.
Що означає «ми»?
- Ні, вона. - І що означає «наш» шанс?
О ні. Я аж так захопився турніром?
Ти навіть футболку зробив.
Дві.
Хто б сумнівався.
Послухай...
батьківство прекрасне тим,
що завжди є шанс виправитися.
Я одружився з мудрою жінкою.
І не посперечаєшся.
Поможеш з нею поговорити?
Думаю, Естебанатор повинен сам з цим розібратися.
Іди.
Я ще повернуся.
Удачі.
Чула, ти мене шукаєш.
- О, Дульсе. - Прости, Максімо.
Вона мене розкусила.
Невже ти думав, що можеш мене підловити?
- Як ти міг, Мемо? - Не вини мого брата-слабака.
Дульсе.
Це ти йолоп, що довірився йому.
Рано чи пізно всі побачать, яка ти! Ти не зможеш прикидатися вічно.
Авжеж, зможу.
Ти хоч уявляєш, скільки нудних разів я мусила пити з Даян каву,
щоб мене підвищили?
Скільки жартів про гусака.
І всі несмішні.
Але вона ніколи не дізнається.
Бо Даян і дон Пабло бачитимуть тільки те, що я хочу, щоб вони бачили.
Товариську, невинну й чарівну Дульсе.
Максімо. Вона загнала мене в кут. У моєму власному кабінеті.
Я в житті не почувався таким безпорадним.
Чого ти всміхаєшся?
Усе зняв?
Кожне слово.
А яка на цій камері якість.
Просто клас.
Дякую, Бето.
Це я тобі дякую. Дульсе така злюка.
Коли я працюю, вона кидає в мене скибки лайма.
То ти хотів, щоб я побачив мікрофон?
І знав, що я розкажу про це сестрі?
Тепер я маю достатньо доказів, щоб її звільнили.
Як ти міг?
Про що ти? Я дотримався правил.
Я не розповів тобі про свій план.
- Ти ж так і хотів? - Але ти мене використав.
Ти обіцяв мене не втягувати,
а сам зробив мене приманкою для своєї гри.
Чим це краще за вчинки Дульсе?
Це навіть гірше.
Вона хоч не вдає, що їй є до мене діло.
О ні. Я падаю.
Я падаю. Я па...
Дивись на це так: зате по дорозі додому не буде заторів.
- Я все зіпсувала. - Не зіпсувала.
Дарма я так на тебе напосівся.
Глибоко в душі я завжди думав, а що було б,
якби я зробив полеміку своєю професією.
А що тебе спинило?
Мама.
Вона хотіла, щоб я лишився в Акапулько.
Боялася, що я буду далеко від неї.
Почасти я й сам цього боявся.
Мама вміє переконувати. Якось переконала, що я ненавиджу морозиво.
Ти ж любиш морозиво!
- Мені прикро. - Знаю.
Саро, полеміка не повинна бути твоїм захопленням, бо була колись моїм.
Я люблю й підтримую тебе.
Навіть якщо це означає, що ти не хочеш підкорити Ґерреро.
Прошу, займіть свої місця.
Починається наступний тур.
Хочеш подивитися?
Востаннє Сара бачила Аїду,
коли їхала додому на таксі
з надією, що всесвіт знов їх зведе.
А тепер вона стояла на сцені, прямо перед нею.
Ні.
Їдьмо додому.
Навесні буде ще один турнір. Тоді я й відірвуся.
Особливо з таким тренером, як Естебанатор.
Я сьогодні дав аж три автографи.
А мене спитали, скільки я тобі плачу.
Я буду твоїм тренером, а ти – моєю речницею.
Може, казки в мене й не буде, зате є оце.
Бачу, я зробив щось не те.
Тільки чесно, що ти бачиш?
Чесно?
Цицьки.
Я бачу дві цицьки.
А я – хлопчика, в якого не було тата, який навчив би його будувати замки.
Чи щось іще.
А я все одно бачу цицьки.
Щоб віднайти себе, я брався тут за будь-яку роботу,
а все одно чогось не вистачає.
І я починаю думати, що мені не вистачає батька.
Піду прогуляюся.
Рятуйте!
Чеде, це ж твоя зміна.
Чеде!
Тримайтеся, я біжу.
Я переклала.
І це прекрасно.
Дякую, Хуліє. Надіюся, це лишиться між нами.
Хулія мала рацію: якщо це кохання, ти це відчуєш.
І прочитавши листа, Даян відчула.
Стривай.
Даян вибігла з «Лас-Колінаса», побігла на пляж
і знов прибігла в «Лас-Колінас»?
Добре, добре. Я додав трохи від себе.
А що ти хочеш від мене почути?
Що вона швидким кроком пройшла через весь готель?
- Так. - Добре.
Вона швидким кроком пройшла через весь готель.
Нічого не кажи. Я мушу виговоритися.
Коли я про тебе думаю, мене аж вивертає.
Бо мене жахає сама думка отак оголити душу.
Але прочитавши те, що ти написав, я більше не можу заперечувати почуття...
і думаю, ми повинні бути разом.
Я мусила це сказати,
поки не скінчилася твоя зміна.
- Гектор? - Гектор.
Даян утішалася увагою містера Вера
і використовувала її на користь їхнього ділового партнерства.
Але весь цей час вона думала про Гектора.
Ви варті ставлення як до королеви.
...врятувавши з рожевого замку прекрасну королеву.
Мені це в тобі подобається, Гекторе. Ти такий добрий.
Стоп, тут не вистачає сторінки.
ДАЯН.
Я зрозумію, якщо тобі потрібен час...
Пако, ні пари з вуст.
Що це?
Це ми. У наш перший день у «Лас-Колінасі».
Ого.
А фотографії Лорени на столі немає.
Вона не любить фотографуватися.
Каже, що виходить негарна. Дурненька.
Але це!
То був найкращий день у моєму житті.
І в моєму.
Розумієш, Максімо, якого я знав, не вчинив би так, як ти.
Він був вищий за це.
Знаю.
Прости, Мемо.
Дарма я змусив тебе обирати між другом і сім'єю.
- Я думав, що ти і друг, і член сім'ї. - Твоя правда. Так і є.
Якби не ти, мене б узагалі не було в «Лас-Колінасі».
Перевіряв би на автовокзалі квитки, замість жити життям мрії.
Я більше не граю в брудні ігри.
Я обійду Дульсе по-чесному.
А ці касети напрочуд міцні.
VHS-система існуватиме вічно.
Добре. Визнаю, історія цікава.
Але нам уже пора.
Я придумав краще: я покажу тобі готель.
Ти ж іще не бачив «Вікно в море».
Я чув, що його знесли.
- Тоді покажу водоспад біля басейну. - Тепер це просто стіна.
Тоді смітники, біля яких ми з Хулією цілувалися.
Дядьку, я не хочу бачити сміття.
Розумію, ти тягнеш час.
Але нам уже пора на поминки.
Твоя правда.
Ходімо.
А зробімо ще одно коло, поки ми ще тут.
Що може бути гірше, ніж прийти на поминки першими?
Ходімо вже, дядьку. Тобі нічого боятися.
Даян?
Ти не казав, що вона померла.
Я й сам не знав, Г’юґо.
О, ні.
Моя королева жива й здорова.
У цю саму мить вона грає в мюзиклі у Форт-Лодердейлі.
Вона дуже хотіла приїхати на поминки.
Але сцена є сцена.
Я віддав за цю статую цілий статок.
Тепер можете мене називати «Гектор-у статуї інвестор».
- Ну, побачимось на поминках. - Так.
- Господи. Як я це подужаю? - Ми подужаємо разом.
Мемо.
Який же я радий тебе бачити.
Ти точно хочеш зайти з ізгоєм «Лас-Колінаса»?
Ні, але не маю вибору.
Ми ж одна сім'я.
Ходімо.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова