АКАПУЛЬКО
Браво.
Палома.
- Невже ти привела... - Свого чоловіка?
Яка промова, Максімо!
Вона була чудова! Вдихнула в мене життя.
Це був одночасно і портрет іншої людини, й автопортрет.
Це нагадало мені мої торішні акварельні портрети Еміліано Сапату.
- Авжеж. - А вони вийшли дивовижні!
Як чудово.
Слухай, а принесеш нам текіли?
За дона Пабло.
- Добре. - За дона Пабло.
Це для мене честь.
Дякую.
Так добре, що ти прийшла.
І вмовила прийти Хулію.
Це було неважко.
Вона була в Мехіко на показі мод.
Думаю, в глибині душі вона й сама хотіла прийти.
Просто треба було її трохи переконати.
Дякую.
А Хулія щось про мене казала?
Чи...
Чи, може, проявляла інтерес через невербальні знаки?
Дарма випитуєш.
Я її привела.
А далі ти вже сам.
Не будь така.
Піду візьму щось випити.
Жінка твоєї мрії прямо перед тобою.
Ти підійдеш до неї чи як?
Це не так просто!
Мені потрібна стратегія.
Коли доходить до серйозної розмови з Хулією,
я починаю верзти дурниці.
Хуліє. Хуліє!
Можна тебе на «секрунду»?
Ой. Не на «секрунду». Чого це я?
То можна тебе на «секрунду»? Та хто я?
Морк з планети Орк.
Дайте нам...
Що ти хотів сказати, Максімо?
Вибач. Я нервуюся.
Я хочу вибачитися. Я був такий козел.
У ситуації з Бето. У всьому.
Ти мене простиш?
Авжеж прощу, Максімо.
Я не сердилась, а переживала,
що ти перетворюєшся на людину, якої я більше не впізнаю.
Кохана, клянуся, я й досі я.
Не переживай. Усе буде як раніше.
Дульсе!
Після того, як я обійду Дульсе.
Що?
Так не буває.
Вона хоче забрати все, заради чого я працював.
Дон Пабло скоро піде на пенсію. Що як він обере замість мене її?
Мені треба піти на ще кілька малюсіньких компромісів.
Максімо, не можна бути хорошим тільки коли все складається на твою користь.
А який ти станеш, коли почнуться труднощі?
Для мене це не так просто. Ти не розумієш. Це бізнес.
Я маю власний бізнес.
Але курорт великий. Це ціла політика.
А в тебе звичайний бутик.
Ого.
«Звичайний бутик»?
Ні. Я не це мав на увазі.
От тепер я сердита.
Прошу всіх підійди ближче.
Отак, дорогенькі. Підходьте ближче.
Дякую, що прийшли на ці непланові збори.
Як ви знаєте, оголошено штормове попередження.
Кому потрібне попередження?
Моя зачіска й та перша дізналася.
Поки що все тихо, обіцяють лише дощ.
- І грім. - Але такий ураган
може миттєво змінити напрямок.
Тож задля безпеки в аеропорту скасували всі рейси.
І деякі наші гості змушені лишитися тут.
Оточіть їх турботою й нагадуйте, що їм нічого боятися.
Окрім гніву найбагатшої 15-річної дівчинки Монтеррея — Ани-Софі.
Її батько вдівець, а вона його єдина дитина,
тому він усі зусилля й гроші вкладає у святкування її 15-річчя.
Воно має бути бездоганне,
а тому треба все це швиденько перенести в готель.
Засукаймо рукава й перенесімо дельфінів.
Хоч як сильно я хотів помиритися з Хулією,
я не міг упустити можливості обскакати Дульсе.
Міс Девіс!
Ваш задум чудовий,
та поставивши кошики для білизни на гольфові візки,
можна буде все перенести за один раз.
Так у персоналу буде більше часу на...
Узагалі-то, Даян,
хоч як цікаво було б нам з Максімо об'єднатися,
свята – це спецзаходи, а оскільки я координаторка спецзаходів,
думаю, плутанини буде менше,
якщо я сама керуватиму процесом.
Слушна думка, Дульсе.
Контраргумент: а чи справді слушна?
Так, Максімо, слушна.
Дульсе більш ніж здатна впоратися з таким завданням.
- А ти займися іншими VIP-гостями. - От і вирішено.
А я поговорю з містером Вера.
Якщо його засмутив наш річний бюджет,
хай почує, що його приватний літак теж застряг в аеропорту.
Посада вислизала з моїх рук.
Дон Пабло порекомендує замість себе Дульсе.
І навіть якщо ні, вона улюблениця Даян,
а останнє слово, як власниці готелю, буде за нею.
От тільки Даян не єдина власниця.
Дульсе поки що не зачарувала Алехандро Вера.
У мене ще є шанс.
Я мушу перший до нього добратися.
Мемо, я думав, ти до смерті боїшся ураганів.
Дивно, що ти не тремтиш під столом,
утисячне читаючи «Отче наш».
Я й досі до смерті боюся урагану, а ще ескалаторів і дитинчат ігуан.
І страху теж боюся.
Чого ж ти так радієш?
Бо навіть якщо ураган нас усіх уб'є, а це не виключено,
я помру заручений з Лореною.
Сьогодні я попрошу її руки.
Це буде романтичне освідчення під дощем,
а ви будете наскрізь мокрі й майже голі?
Ризиковано.
- Але ідея прикольна. - Так.
Я мріяв освідчитися їй ще з Дня мертвих.
Хоч мені й страшно,
коли кохаєш так сильно, то здатен на що завгодно.
Знайоме відчуття.
Удачі, папі.
Працюй собі. Не заважатиму тобі.
Дякую!
Авжеж, кінь без меж.
Чекай. Це ж і твоя робота.
Це твоя робота.
Серйозно, Гекторе? Гекторе!
Повірте, в бальній залі буде краще, ніж у «Вікні в море».
Тут така довга берегова лінія, правда ж?
У бальній залі буде цікаво, правда, Ана-Софі?
Бальні зали якраз для принцес.
Тату, мене обезголовили.
Я мала бути русалонькою.
А тепер я звичайна жінка.
І риба.
Ти й не зчуєшся, а риба вже буде з твоєю головою.
Її зняли з міркувань безпеки.
Добре.
Та якщо свято буде не чудове, наступна буде ваша голова.
Це ще вона на четвірку.
І краще не доводити до десятки.
Доню.
Чеде, треба посилити на святі заходи безпеки,
щоб я ненароком не задушила 15-річну дівчинку.
Як скажеш, мамо.
Не турбуйся.
Я ретельно перевірив кожного гостя на території.
Це вже перебір, але нехай.
У цьому кашкеті ти схожий на співака з «Village People».
Ким ти будеш потім? Кататимеш гостей на банані?
Власне, я перепробував у готелі всі посади.
Що ж, поздоровляю.
І яка найбільше припала тобі до душі?
Якщо чесно, то всі.
Але тут кожен майстер своєї справи.
Пако – природжений садівник.
І ніхто не складає простирадла краще за Лупіту.
У це важко повірити, але я їм ніби й не помагав.
Упевнена, це не так.
Жодна з цих ролей мені не підходить.
Мабуть, я зберусь і повернуся в Лос-Анджелес.
Ти знов їдеш?
Тобі не здається, що це зайве?
Мамо, я повинен з'ясувати, де моє місце.
Я не хочу просто десь бути.
Я хочу десь бути.
Чи краще так: «Я хочу десь бути!»
Ну, ти розумієш.
Геть не розумію.
Ну все. Досить уже про Чеда.
Хоч як цікаво слухати твою розповідь про пошуки себе, Хулія онде.
Не поговориш з нею, це зроблю я.
Ні. Я не пущу тебе першим.
- Гей! - Нізащо.
Хулія.
Максімо.
Давно не бачились.
Так.
Навіть не знаю, що сказати.
- Та сама Хулія. - Ой боже.
У мене до вас стільки питань. Я їх навіть записав.
Питання номер один: де ви живете?
Пробач, Хуліє. Це мій безсоромний небіж Г’юґо.
Пограйся, дай дорослим поговорити.
- Добре. - Іди.
Тепер, як ви успішна дизайнерка, батьки вас підтримують?
Я розповідав йому про роботу в «Лас-Колінасі»
і раз чи два згадав тебе.
Він бреше.
Далеко не два рази.
А у вас є чоловіча лінія одягу?
Ви ще закохувалися? Продаєте коштовності?
Боже мій!
Вона пів року буває в Парижі, а пів року – в Колумбії.
Вона помирилася з батьками після народження
трьох своїх прекрасних дітей: Рауля, Антоніо та Ільсе.
Запустила чоловічу лінію у 2005 році
й чотири роки тому розлучилася з чоловіком.
Задоволений?
Бачу, хтось уважно стежить за моїм життям.
Що? Я?
Аж ніяк.
Я бачу, коли ти дивишся мої сторіз в Інстаграмі. Знав?
Он як?
Піду висловлю співчуття рідним дона Пабло.
Рада була познайомитися.
- І я дуже радий. - Дуже приємно.
До речі, промова була чудова.
Дякую.
Осіння колекція «Хулія Ґ».
- Так. - Гарно.
Дуже гарно.
Дякую.
- До зустрічі. - Серйозно?
Ти в її костюмі?
- Хто так робить? - Ну й нехай.
Повернімося до моєї розповіді.
Я мусив довести містеру Вера, що я, а не Дульсе, повинен стати керівником.
Є хороші новини?
- Треба було лишитися з ним наодинці. - Поки що ні.
Я вже мав би бути в Канкуні, але в погоди інші плани.
Вибач, що не поселили тебе в президентському номері.
Не страшно. Згодиться й посольський люкс.
Вдам, що я в поході.
АНА-СОФІ БАЛЬНА ЗАЛА
Та якщо вже я тут застряг,
може, надолужимо ту нашу скасовану вечерю?
Тобто її скасував я, через дощ.
Вибач, Алехандро,
навряд чи нам варто й далі ходити на ділові вечері.
Тоді хай будуть не ділові.
Я вдячна за твою пропозицію,
але я не шукаю романтичних стосунків.
Ти мене відшиваєш?
Таке в мене вперше.
Якщо не рахувати відмову Міс Гондурас,
і то тільки тому, що я тоді зустрічався з Міс Сальвадор.
Даян, мені здавалося, між нами виник зв'язок.
Виник, він і досі є.
Зв'язок між колегами.
Хай наші відносини й надалі будуть суто ділові.
Так. Авжеж.
Я б точно не хотів, щоб між нами було щось таке,
що поставило б під загрозу наш розкішний готель.
Добре, що ми порозумілися.
Я теж так вважаю.
Готово!
О, добрий день. Сеньйор Вера!
Я можу вам сьогодні допомогти?
З будь-чим.
Ні, Максімо. Дякую.
Хіба що телепортувати мене в Канкун.
А навіщо вам у Канкун?
Окрім такого собі відпочинку.
Мені треба в Канкун,
бо Крус Дельґадо намагається налаштувати проти мене правління.
Якщо його не спинити, брати Вера
можуть попрощатися з нерухомістю на Рив'єра-Майя.
Вибач.
Алло.
Крус Дельґадо.
Де я чув це ім'я?
І я згадав. Крус Дельґадо є в Книзі таємниць.
Я можу помогти містеру Вера вирішити його найбільшу біду.
Єдина заковика...
Хулія, певно, подумала, що я псих.
Г’юґо, я знаю, як звуть її дітей.
- Я все зіпсував. - Перестань.
Згадай свою промову.
«Ніколи не пізно».
Запроси її на вечерю, а потім влаштуй романтичну прогулянку в саду.
Мемо це допомогло. Поможе й тобі.
А цікаво, що ти згадав Мемо.
Бо в їхніх з Лореною стосунках намічався неочікуваний поворот.
- Це цікава історія. - Що? Геть не цікава.
Лупе, спасибі вам, що дали нам таку щедру відстрочку.
Завдяки цьому я узнав Лорену ще краще.
І переконався, що вона жінка, з якою я хочу прожити все життя.
Тож якщо віддасте мені бабусину обручку,
я попрошу її руки.
- Ні. - Дякую.
Чекайте. Що? Чому?
Ти ще не готовий.
Не бійся. Я скажу, коли ти будеш готовий.
Але це ж була ваша ідея! Я не розумію.
Пів року тому Мемо погодився б з Лупе
і здався б. Але тепер це був новий Мемо.
Спершу він розгубився,
потім розгнівався, а потім розлютився.
Йому не потрібен дозвіл Лупе.
Їхні з Лореною стосунки особливі,
і він не дозволить Лупе триматися за те, що тепер його.
Він збирався повернутися.
Прямо зараз, Мемо.
Лупе! Віддайте мені бабусину обручку!
Я не прошу, я вимагаю!
Власне, я кричу!
А сушарки завжди були такі гучні?
Я не можу! Я...
Що? Голосніше, жінко!
Я її загубила.
Загубила!
У «Вікні в море»!
Не будемо здіймати паніку,
але тропічний шторм «Кароліна» набув статусу урагану.
Урагану?
Тому придумаймо щось,
перш ніж сказати працівникам і гостям,
щоб обійшлося без паніки.
Треба організуватися, і швидко.
Треба більше мішків з піском.
Пако насипає пісок у кімнатні кашпо, а в Лупе повно рожевих наволочок,
бо я випадково поправ їх з моїми червоними трусами.
- Але план надійний. - Чудово. Поможи Пако.
Вас зрозумів.
Вибачте, дон Пабло. Звичка.
Дульсе, збери всіх постояльців у бальній залі. Там найбезпечніше.
Усіх? Ана-Софі знавісніє.
Їхня сім'я найвпливовіша в Монтерреї.
Після них усі схочуть святкувати тут дні народження, весілля,
а може, навіть обрізання.
Навряд чи ми тут маємо вибір.
Даруйте. Даян, а хіба Максімо не повинен зараз бути тут?
Що може бути важливіше, ніж оце?
Я просто кажу.
Він був у мене: ключ до інформації, яка зробить мене
незамінним для містера Вера. Мій останній шанс обійти Дульсе.
Я мав вирішити, як далеко я прагну зайти.
ГІСТЬ: КРУС ДЕЛЬҐАДО
З П'ЯТНАДЦЯТИРІЧЧЯМ, АНА-СОФІ!
Доню, це тільки на час урагану.
Вікна можуть розбитися, й скло поранить гостей.
Людей може змити в море.
Спини мене, коли хоч щось із цього тебе розчулить, доню.
Міс Девіс.
- Ззовні все кепсько. - Наскільки?
Пам'ятаєш, Джейн Фонда випустила
свою касету за тиждень до твоєї? Аж отак кепсько.
О боже. Збери працівників у їдальні
і повертайся потім сюди.
Їдальню затопить першу. Треба всіх зібрати тут.
- Так буде найбезпечніше. - А можна деінде?
Мамо, я не покину трудящих товаришів. Ми всі люди.
І ставлення до всіх має бути однакове.
Для урагану «Кароліна» всі рівні, як і для мене.
Що скажете, Даян?
Скажу, що помилялася. Безпека наших людей – це таки найважливіше.
Чеде, веди всіх сюди.
Приплив дуже сильний, тому поспішаймо.
Вас зрозумів. Приплив не такий і сильний. Але установка правильна.
Жарти лиши мені.
Це все
неймовірно. І в таких подробицях.
Цього достатньо, щоб Крус Дельґадо відступився.
Радий вам помогти, сеньйор Вера. Якщо вам знадобиться ще щось,
вважайте мене своїм найнадійнішим другом в усьому готелі.
Максімо! Даруй.
Одне питання.
А що це?
Оце?
Це ксерокопія.
Максімо.
Підійди.
Ксерокопія чого?
Інформації.
Тут зверху цифра, схожа на номер сторінки.
А значить, є й інші сторінки.
І, судячи з цифри, їх багато.
Це конфіденційна інформація.
Конфіденційна?
Хочеш сказати, у вас є така собі...
«Книга таємниць» про кожного гостя?
Я б не назвав це так.
Це, скоріше, журнал
уподобань кожного гостя.
Кожного гостя? У вас тут кажуть:
«Гість отримує те, що хоче». Хіба ні?
А я б сказав так:
«Бос отримує те, що хоче».
Принеси мені той журнал.
Благаю, сеньйор Вера. Я не можу зрадити дона Пабло.
А хіба, давши мені цю сторінку, ти вже його не зрадив?
Забудь, Максімо.
Мені згодиться і сторінка. Спасибі тобі. Я точно цього не забуду.
Дякую!
Я все поставив під загрозу.
Я став тим, кого вже навіть не впізнаю,
і все це аби обійти Дульсе.
Максімо.
Ураган набирає сили, ми всіх збираємо тут.
Дульсе ледве сама справляється. Поможеш їй?
Поквапся. Русалонька й досі без голови!
Я нарешті мав шанс показати дону Пабло
що для готелю я важливіший, ніж колись буде та дияволка.
Я мав би зрадіти, та, правду кажучи, ніяк не міг перестати думати про...
Хулію! Не бачили Хулію?
Ні. І вже давненько.
Вибачте, дон Пабло, але я повинен її знайти, поки не почався ураган.
Авжеж. Я тут сам розберуся.
Я завжди тебе прикрию.
Дякую, дон Пабло.
Гекторе! Де ти був? Я так непокоїлася.
Барикадував твій кабінет.
Ми не можемо врятувати весь замок, але покої королеви – це святе.
Я намагаюся триматися мужньо, та насправді я нажахана.
Такого урагану тут ще не було.
Не бійся, кохана. Я не боюся. Як сказав один мудрий працівник басейну:
«Коли кохаєш так сильно, то здатен на що завгодно».
Друзі. По радіо кажуть, ураган через 10 хвилин буде тут.
Хімено. Пам'ятаєш морські вузли, яких тебе навчив тато влітку 1982 року?
Аякже. А ти як пам'ятаєш?
Зараз не до цього! Візьми людей і убезпеч двері в підвал.
Пако! Найкращий сантехнік в Акапулько. Іди нагору.
Пробач, я не говорю англійською.
Ой, вибач. Залатай течі в стелі.
Ґонсало! Лишилося ще кілька дверей.
Знаю, ти втратив палець, працюючи в хатинці біля моря,
та чи не хотів би ти ще раз узяти в руки електропилку?
Супер. Працюймо всі разом, і ми переживемо ураган!
Ми впораємось. Дамо урагану відсіч.
У ту мить увесь Чедів досвід роботи нарешті став у пригоді.
А я тимчасом шукав Хулію,
бо ніхто при здоровому глузді не повинен бути зовні. Правда, Мемо?
Це всього-на-всього обручка!
Дуже стара обручка!
Не будь ідіотом! Мерщій у готель!
Ні! Для мене та обручка – все! Я мушу її знайти! Ви мене не спините!
Перестань, Мемо! Ходімо!
Ось ти де, Хуліє!
- Біжімо в бальну залу! - Максімо, знаю,
для тебе це «звичайний бутик», а для мене він усе!
- Знаю. Я помилявся. Треба йти! - А якщо дошки не витримають?
Я не лишу отак сукні. Тут місяці моєї праці!
Я не піду без тебе. Якщо поспішити,
- перенесемо сукні в залу. - Так!
Агов. Якщо хтось іще не в бальній залі, ховайтесь де можете.
Ураган от-от буде тут.
Ой. Кінець зв'язку.
Що ж робити?
Ми лишимося тут. Разом.
З дня відкриття лишилося кілька свічок.
Поки не мине ураган, можемо пограти в карти.
Чудова думка.
Але попереджаю,
я в картах профі.
Бери карту.
Пробач мені. Ти застряг тут через мене.
Я там, де й повинен бути.
З тобою.
Немає нічого важливішого за тебе.
- І за перемогу в картах. - Ти про це пожалієш, Максімо.
Вибач, кохана. Ти казала правду.
Я геть забув, що насправді важливо. Але тепер я це бачу, навіть у темряві.
У той день, попри страх,
здавалося, що ми з Хулією разом подужаємо будь-що.
Може, тоді я був наївним хлопчиськом, але...
Не ти один був наївний.
Знаю, знаю.
Мабуть, я виставляю себе героїчнішим, ніж був насправді.
Та ні. Я теж пам'ятаю все саме так.
Хіба що ми п'ять разів помолилися.
Дядьку, не уривай розповідь посеред урагану.
Спокійно, Г’юґо. Спокійно.
Після кількох страшних моментів ураган нарешті вщух.
Якщо ви були не в бальній залі, спустіться сюди на перекличку.
Кінець зв'язку.
Мемо! Мемо!
Ти ж міг загинути! І що ти собі думав?
Я шукав бабусину обручку.
Лупе сказала, що її загубила, і я пішов шукати.
Але її там не було. І тепер усе пропало.
Звідки вона в тебе?
Ти теж її шукала? Там же небезпечно, Лорено.
Ні, Мемо.
Вона весь час була в мене.
Я взяла її тиждень тому в тьоті Лупе,
коли зрозуміла,
що саме за тебе я хочу вийти заміж.
Навіть придумала освідчитися тобі на футбольному матчі у Гвадалахарі.
Такий ідіотський задум.
То ви її прикривали?
Краще б я сказала, що продала обручку. Гидко бути мокрою.
Ах, моя Лоло.
Твій задум неймовірний.
І я б таки сходив на футбольний матч. Однак...
Однак прямо зараз...
єдине моє бажання – стати твоїм чоловіком.
Кохана,
ми довго до цього йшли.
І нарешті дійшли. Разом.
Тож...
Лорена дель Пілар Моліна...
і майбутня Реєс, так?
Ти вийдеш за мене заміж?
Так.
Матиму за щастя.
Дайте обніму, тьотю Лупе!
Поздоровляю, Мемо!
Невже ми пережили ураган?
Ми пережили його завдяки тобі, Чеде.
Дякую, мамо. Приємно було хоч раз відчути себе корисним.
Ти не можеш тепер поїхати.
Ти довів, що знаєш не тільки, що робить кожен працівник,
а й знаєш кожного як особистість.
Прямо як...
Генеральний менеджер.
А посада ще вільна?
З'явилося світло.
- Потанцюймо? Ходімо! - Так!
О, хто це тут? Невидимець.
Де ти сьогодні був?
Розставляв пріоритети.
Та невже?
Бо поки я була правою рукою дона Пабло,
ти грав зі своєю дівчиною в карти.
Максімо.
Дон Пабло.
За Максімо не скажу,
зате я готова помогти вам з усім, з чим скажете.
Добре, Дульсе.
Ти вже трохи перегинаєш палицю.
Мені потрібен саме Максімо.
На. Я ж знаю, як сильно ти любиш за мною підбирати.
У той вечір я помирився з Хулією,
Мемо з Лореною заручилися, а дон Пабло обрав мене, а не Дульсе.
І в ту мить у запалі свята все здавалося бездоганним.
Яке блискуче закінчення.
Ваші розповіді надихають і зачаровують, а ще вони дуже дотепні.
А це ой як непросто.
Паломо, він починає мені подобатися.
Не хочу вас розлучати, але нам уже пора їхати.
Приємно було побачити, де познайомилися ви з мамою,
хоч у твоїх розповідях готель набагато красивіший за цей гадючник.
- Так. - Піду поцуплю кілька підставок.
Ти точнісінько як мама.
Доню, я згаяв стільки часу, щоб з тобою помиритися. Прости мені.
Можна приїхати до вас через три тижні?
А що буде через три тижні?
Я думав, твій день народження. Вибач.
Так і є. Вона жартує.
Я подарую їй картину, написану пензлем з її волосся.
І він знов мені не подобається.
Тату, ми будемо раді, якщо ти приїдеш.
Добре.
- До зустрічі. - Бувай.
До зустрічі, свекре!
Ага.
На все добре.
Мені теж пора.
Я дуже рада, що Палома вмовила мене прийти. Приємно було побачитися.
І мені було приємно побачитися.
Хуліє.
А можна тебе на «секрунду»?
Тобто...
Розумію, минуло стільки часу... і ми давно не бачилися...
давно, і... Я це вже казав...
Може...
Не знаю, чи ти голодна чи... хочеш пити, та, може...
може, кудись сходимо?
Якщо хочеш. Чи не хочеш. Ми могли б...
Я згодна на вечерю.
Я сьогодні лишаюся тут. Тоді через годину у фоє?
- Так! - Чудово.
Вечеря. Ти і я.
- Так. - Побачимося за вечерею.
Добре. Па-па!
Бувай!
Дядьку, бачу, для тебе все складається якнайкраще.
Як і в твоїй розповіді.
Надіюся, цього разу все буде краще,
бо, на жаль,
на цьому історія не скінчилася.
Не знаєш, хто міг таке зробити?
Ні.
Не уявляю.
Це погано, Максімо.
Якщо журнал потрапить не в ті руки,
хтозна, що може статися.
Як і мінливий вітер у той день,
найгірше ще було попереду.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова