Після конкурсу «Міс Всесвіт» минув місяць,
і ми з Хулією вже звикли до спільного життя.
Уперше в житті я відчув справжню рівновагу.
Прозвучить дивно, але життя було схоже на танець.
Готель поступово повертав собі першість,
а Хуліїн бізнес процвітав
після того, як її вечірня сукня виборола корону для Міс Колумбія.
Життя, яке ми створили разом, здавалося тривким.
Більшого я й не хотів.
Як мені до такого повернутися?
Хочеш, щоб я тобі відповів?
Забагато просиш від 14-річної дитини.
Чотирнадцятирічної? Справді?
Я хочу побачити твій паспорт.
Дядьку, я впевнений, що в тебе з Хулією не все так погано, як ти кажеш.
Повір, Г’юґо, Хулія не хоче зі мною знатися.
Немов хоче назавжди викреслити мене зі свого життя.
Для мене велика честь оголосити,
що оновлений «Лас-Колінас» відкритий для…
АКАПУЛЬКО
Це було погано. Що ти зробив?
Краще спитай, що я не зробив?
Але щоб ти зрозумів,
я розповім тобі ще одну історію.
Відкриття муралу ще не скоро,
тож, думаю, можна й послухати.
Визнай: ти скучив за моїми історіями.
Так.
День почався як зазвичай.
КЕРІВНИК
Я пішов на роботу, щоб з гордістю сісти у своє крісло.
З ним пов'язана історія, якої ти не чув.
Але побачив, що воно вже зайняте.
Сеньйор Вера. У нас хіба була запланована зустріч на…
Ви не сеньйор Вера.
Тобто не той сеньйор Вера.
Не так сказав.
Він не важливіший за вас. Власне, справжній Вера – ви.
Класичний Вера.
Давно не бачилися, Максімо.
Якщо забули: Рікардо Вера –
молодший брат Алехандро Вера і співвласник готелю.
Містер Вера. Вітаємо в «Лас-Колінасі».
Мені подобається, як ти керуєш готелем.
Тому я й приїхав.
Маю для тебе пропозицію.
Я виводжу свій готельний бізнес на міжнародний рівень.
І не можу уявити кращого керівника
для запуску нового флагманського курорту.
Ви серйозно?
А другий сеньйор Вера про це знає?
Тепер знає.
Переманюєш мого найкращого працівника, Рікардо?
І що це за «флагманський курорт»?
Ми ж маємо бути партнерами в усьому.
Коли брати Вера почали гризтися,
а зачіски в обох лишалися ідеальні,
здавалося, що це сцена з мильної опери.
Повірити не можу, що ти хочеш викинути рідного брата з бізнесу.
Нашого бізнесу!
Ми обидва знаємо, що я роками тягнув тебе на собі, Хуан Алехандро!
А на додачу ще й хочеш украсти мого Максімо!
Це краще, ніж красти
мою дружину!
Хтось мав показати Алісії Ґваделупе,
що таке кохання!
У день похорону нашої бабусі?
Перестаньте, кабальєрос! Благаю вас!
Рятуйте!
Ними оволодів диявол!
Дульсе в образі черниці?
Та ну, дядьку! І ти, і я знаємо, що такого не було.
Розповідай, як було.
Добре, добре.
Але без черниці й сорочок було не менш драматично.
Ти мене зрадив, Рікардо.
Надіюся, Максімо розуміє, що для нього краще.
А саме: залишитися в «Лас-Колінасі».
Хай Максімо сам вирішує, еге ж?
Що скажеш, Максімо?
Я пропоную це тобі лише один раз.
Вера не торгуються.
Перший роман Гектора
швидко розлітався з полиць готелю,
а Даян стала зіркою конкурсу «Міс Всесвіт», і їм було що святкувати.
За твій новий розділ, моя королево!
По-перше, за моє грандіозне повернення як ведучої денної премії «Еммі».
Думаю, це таки буде рік Сьюзан Луччі!
А я думаю, що всі дивитимуться на тебе.
То які плани на Гекторів вихідний?
Для нас трьох?
Можемо покататися на банані,
потім пограти біля басейну в карти,
а ввечері подивитися в піжамах комедію.
Чеде, ти як, тримаєшся?
Бо ти трохи не в собі.
Що? Ні.
Я чудово! Краще не буває.
Оскільки ми з Ґлорією розійшлися і я вічно буду самотній,
я «полюватиму» момент!
Я рада, що ти вже оговтався.
А йди узнай про катання на банані.
Добра думка.
- У нас біда з Чедом. - Знаю!
Ми вже й удвох побути не можемо.
Це дивно, коли троє дорослих гуляють по пляжу, тримаючись за руки.
Я відпускала його руку, а він не розумів натяку.
Я за нього переживаю, коханий.
У мене попереду велика пригода, а…
А як я в неї вирушу, якщо мій син тоне?
Треба якось помирити Чеда і Ґлорію.
Але як?
Ґлорія не хоче бачити Чеда,
а він залишив їй багато-багато сумних голосових повідомлень.
Я чув лише 12. І в одному він просто скиглив.
- Ох, він так робить. - Ох.
Якщо вони не погоджуються зустрітися…
то ми повинні підстроїти їхню зустріч.
Прямо як у тому популярному фільмі
«Батьківська пастка».
Чи в американському фільмі про близнюків у жахливих перуках.
І гадки не маю, що то за фільм.
Оглядаючи все, чого я досяг у «Лас-Колінасі» тяжкою працею,
я мав прийняти важливе рішення.
Мемо, маєш хвилинку на розмову?
Максімо. Привіт!
Вибач. Знаю, лебеді більше схожі на голубів.
Просто через дитину ми з Лореною цілу ніч не спали.
Але знаєш…
я відірвуся на роботі, бо сон для слабаків.
Ти складаєш повітря.
Та це нічого. Допоможи мені з одним дуже важливим рішенням.
Я хочу зробити Хулії пропозицію шлюбу.
Боже мій!
Боже мій! Ти серйозно?
Я в житті не був у чомусь упевненіший.
Допоможи мені все влаштувати.
Допоможу!
Стоп, стоп. Стривай.
Ти не сказав Мемо про пропозицію Рікардо Вера?
Я думав, тобі потрібна допомога з цим важливим рішенням.
Ти ж знаєш, Г’юґо, я люблю інтригувати.
Однак та пропозиція лише довела, що я саме там, де й хотів бути.
Я відмовив Рікардо.
Пора було припинити гонитву за «новим звершенням»
і присвятити себе життю з Хулією в Акапулько.
Але поки я лишався там, де й був,
мої рідні готувалися попрощатися з Сарою.
Нора?
Що це за космічна штука?
Очевидно ж: це тренажер NordicTrack, коханий!
Моя начальниця купила собі новий,
а оскільки в її садівника лише одна нога,
цей вона віддала мені.
А я думав, ти хотіла лишити Сарину кімнату, як є,
щоб лежати на її ліжку і плакати
в подушку, коли сумуєш за нею.
Я так і хотіла.
Та Сара сама запропонувала, щоб ми переробили її кімнату.
От я й зробила нам з неї тренажерну.
Я не проти.
Думаю, це моторошно, коли батьки бережуть кімнати своїх дітей.
Кому потрібна капсула часу своїх найнезграбніших років?
Та й, Естебане,
коли я приїжджатиму, можу спати на дивані.
І не хочу здатися цинічною,
але донья Росіта не житиме вічно.
Але та хотіла.
Донья Росіта дожила до 106 років.
Любий, лікар сказав тобі займатися спортом.
А з тим, чим тебе щодня годує мати,
пора спробувати щось нове.
Шкварки – чудове джерело білка.
І я їм ними пересмажену квасолю.
У цьому реченні нездорове все, коханий.
Та ну! Це ж порада лікаря. Хоч спробуй!
Я на ту штуку не залізу. Позбудься її!
Це ж весело! Погоджуйся!
Ні. Прошу тебе, Норо, не тисни на мене.
Що я такого сказала?
Ми всі готувалися
до моєї пропозиції Хулії, а Даян допомагала іншій парі.
А оскільки Ґлорія з Чедом тримали стосунки в таємниці,
Ґлорія не здогадувалася, хто така Даян.
Я така рада, що ви хочете провести церемонію на пляжі, Мілдред.
Дорогенька, а я яка рада. Повірте мені.
Ми з чоловіком давно дозріли до церемонії поновлення шлюбних обітниць.
А давно ви одружені?
Дванадцять років. Познайомилися на пляжі.
Мій перстень на пальці ноги застряг у його металошукачі.
Він шукав скарб і знайшов його!
Як чарівно.
А як його звуть?
Даян продумала все. Окрім…
Чед.
А Гектор тимчасом влаштував Чедові «пошук скарбів»,
який привів його на те саме місце, навіть якщо це було трохи…
Це надто легко. Наче для дитини розробляли.
А я дорослий чоловік.
О, льодяник!
«Не хвилюйся, ти майже на місці.
Ти знайдеш те, що шукаєш, коли побачиш її кучері».
Кучері? При такій вологості?
А можна конкретніше, Гекторе?
Стоп. Ґлорія – те, що я шукаю?
І три види севіче?
Так, авжеж. І…
Чед? А ти чого тут?
Мамо, ви з Гектором усе підстроїли?
Це все придумала я.
Прошу, не сердься на нього.
Я його мати, Даян.
Що з вашою сім'єю не так?
Інших імен не знаєте?
Наприклад, Пол, Дейв, Рамон, Ендрю…
Ви жахливі брехуни!
І зрадники! Здивована, що ти не зі своєю новою дівчиною.
Про що ти?
Про королеву краси з «Міс Всесвіт». Я бачила, як ви обнімалися.
Забудь! Гектор хотів звести мене з Теркс і Кайкос,
а я весь час торочив про тебе.
То жінок було дві?
Ви ідеально одне одному підходите.
Ґлоріє, розумію, ти засмучена.
Але те, що ти приходила в готель,
означає, що ти маєш до мого сина почуття.
Я не збиралася приходити,
та коли почула на автовідповідачі, як він співає «Милу мою» JuanGa
ламаною іспанською, якої я ще не чула…
Не знаю, я подумала, що варто його хоча б вислухати. От і…
Я досконало втілив
свій дуже детальний план пропозиції.
І момент майже настав.
Я принесла найкраще. І потрусила, щоб гучніше вистрелило.
Що? Ні. Це ж не так…
Не зважай. Ідеально. Дякую.
Ти загородила мені кадр!
Максімо! Я привів маріачі!
Тобі личить, Мемо!
- Хулія вже йде! - По місцях.
Я все одно думаю, що ти їй не пара, але удачі тобі.
Дякую.
Вона йде! Ідіть звідси! Бігом!
Гей.
Лупе сказала, ти мене шукав.
А, так. Нічого такого. Просто хотів щось тобі сказати.
Добре. Якщо нічого такого, можна я спершу поділюся новиною?
Так.
Пам'ятаєш, мені сьогодні подзвонили? Дзвонили з Дому Dior.
Що це за дивне слово?
Коханий, це найбільший модний бренд у Європі.
Що я таке кажу? У світі!
О боже. Це ж чудово!
І мені запропонували стажування. У Парижі!
- Що? - Знаю! Усе відбувається так швидко.
Мені готові орендувати лофт з частковим видом на Ейфелеву вежу.
Тиснуть, щоб я почала через тиждень.
Що думаєш?
Що я думаю про твій переїзд у Париж?
Наше життя тут, Хуліє.
Знаю, коханий, але такий шанс випадає майже ніколи.
Спершу ти будеш мене навідувати.
Або знайдеш роботу в розкішному паризькому готелі.
- У-ля-ля! - Не «у-ля-ля»!
Ми мали плани.
Тут, в Акапулько.
Плани іноді змінюються.
Хіба не ти завжди кажеш «мріяти грандіозніше»?
Але все, заради чого я так наполегливо працював, тут!
Хочеш, щоб я поїхав у чуже місто й почав усе спочатку?
Думаю, ти маєш відмовитися.
Для мене це величезна можливість.
Повірити не можу, що ти навіть розглянути це не готовий.
А я – що ти така егоїстка.
Що?
Мені теж запропонували роботу, та я відмовився!
Я маю бачення нас, Хуліє!
План!
А ти раптом хочеш його відкинути!
Я нічого не відкидаю.
У нас може вигоріти!
Для тебе – можливо.
Але не для мене.
Максімо, я повірити не можу, як ти зі мною розмовляєш.
Ти не такий, як я вважала.
І не той, з ким я хочу бути.
Ні. Бо його звати Франсуа.
І він зараз їсть равликів з Єлисейськими Полями.
Єлисейські поля – це вулиця!
А знаєш,
дякую, що полегшив мені прийняття рішення.
Мені раптом закортіло в Париж.
Що таке, Мемо?
Я постійно думаю про ту мить.
Усе, що я хотів, було прямо переді мною.
Я уявляв наше спільне майбутнє.
Весілля мрії, будинок у Лас-Брисасі з видом на скелі і троє дітей.
Елеонора, Марта й Дієґо.
План був такий бездо…
Ой боже.
Це ж воно.
Що «воно»?
Можеш хоч раз не говорити загадками?
Я ж тут ненадовго. У понеділок повертаюся до школи.
Я потім поясню.
Іди знайди Хулію і скажи, хай прийде на наше місце.
Не на смітник. В інше місце.
Або ж сам по неї сходи.
Ти зможеш, Г’юґо. Я в тебе вірю.
Хуаніта Ескупс! Дякую за допомогу на відкритті.
Ваш батько роками приносив радість у цей готель.
Яке ж обрати…
Шоколадне з присипкою.
Зараз зроблю!
Чекаю.
Хуліє! Маєте секунду?
СТАРЕ ДОБРЕ МОРОЗИВО
Ніби маю. Так.
А можете зустрітися з дядьком на вашому місці?
Біля смітників?
В іншому.
Серйозно? Прямо зараз?
А нащо там зустрічатися?
Чесно кажучи, я не впевнений.
Він саме розповідав мені історію про те, як ви там посварилися.
- У 1986 році. - А, так. У той день.
Я так і не змогла забути, який він виявився негнучкий.
Думаю, ви захопили його зненацька, він же хотів просити вашої руки.
Що-що?
А ви не знали?
Він би кликав мене заміж?
Добре. Послухайте,
- я знаю, Хуліє, мій дядько не ідеал. - Це так.
Але він так багато мені про вас розповідав.
Я це бачу, Хуліє.
Те, як він вас кохає, це справжнє.
Подумайте про це. Він буде на вашому місці.
Візьміть морозиво.
Ой, присипку забула.
Так.
Присипку.
Дядьку, чому ти не сказав Хулії про пропозицію?
Ти їй розказав?
Я не хотів, щоб вона знала.
Особливо після моєї реакції в той день.
Як думаєш, вона прийде?
Хуаніта Ескупс робила їй морозиво,
тож, мабуть, прийде через годину-дві.
А давай я поки що закінчу історію про 1986 рік.
Це мене трохи заспокоїть.
Жартуєш? Я теж весь на нервах!
Забери мене звідси.
Пробач мені, Ґлоріє.
Я не вмію брехати.
Тому й розбовкав про конкурс краси.
Я не хотів нічого казати. Повір мені.
Можливо, й так, але сказав. І це мене ранило, сильно.
Не знаю, чи зможу знов тобі довіряти.
Розумію. Я б теж собі не довіряв.
Якщо чесно… правда в тому, що я не тямлю, що роблю.
Не може бути.
Серйозно. Коли доходить до побачень
і тебе…
я гублюся.
Я ріс без тата
і не бачив прикладу справжніх стосунків.
Мати чудово виховала мене сама,
але у справах сердечних я…
я й досі почуваюся хлопчиком, який прагне розібратися, що до чого.
Я хочу подорослішати заради тебе.
Тільки не перестарайся.
Мене бісить, що приховуючи від усіх наші стосунки,
ми ні разу не були на справжньому побаченні.
А якщо ми почнемо спочатку? Прямо зараз.
Не хотілося б змарнувати такі смачні страви.
Вони так швидко ростуть.
Тепер він має чудовий взірець для наслідування.
Тебе, мій королю.
Гей.
Ми в останню мить походили по магазинах, і глянь, що купили!
Дивись.
Я купила
підставки у душ.
У гуртожиток в університеті.
Я й нам такі купила.
Щоб ти не плутав свій шампунь з моїм.
Дякую.
Піду дозбираю речі.
Дякую.
Що таке?
Розумію, ти хочеш позбутися тренажера,
але я ж хочу, щоб ти був здоровий.
Знаю.
Просто мені важко бачити Сарину кімнату такою.
Я не готовий з нею попрощатися.
О, коханий мій.
Я теж не готова.
Але переробивши її кімнату на спортзал, я трохи розвіяла гнітючі думки.
Розумію.
Мені так важливо, що ти дбаєш про моїх дітей,
як про власних.
А знаєш…
одне хороше таки є:
ми зможемо частіше бувати разом.
Це точно.
Можете помовчати?
Я ж дивлюсь «Альфа»!
Після нашої сварки
Хулія прийшла додому і спакувала валізу.
Вона пішла ще до мого приходу.
Вона вирішила переночувати в Лорени перед відльотом у Париж того ж ранку.
Наш танець скінчився.
А іронія в тому, що мене чекало ще одне емоційне прощання.
Чого ти такий кислий?
Сердишся, що я поцупила в дорогу твої касети Menudo?
Ні, я не серджуся…
Чекай, що?
Ти ж ненавидиш Menudo.
Ну…
їхня музика нагадує мені, як ти мене бісиш.
Я тобою пишаюся, Сарапе.
Ти підкориш Нью-Йорк.
Ти хоробріша, ніж я.
Чому? Бо лечу?
Я не пропаду. Сказали, що в літаку безплатний арахіс.
Ні. Бо дозволила Сарі навчатися за кордоном.
Я дуже міцно трималася за Естебана.
І рада, що ти не зробила такої ж помилки.
Дякую.
Але якщо ти вже про це згадала,
літаки – це богохульство перед Богом.
Тому й розбиваються.
Ми потрапляємо на небеса по Його волі, а не по своїй.
Це остання сумка.
Ти готова летіти в університет.
У Сполучені Штати.
Мабуть, це вже прощання.
Естебане.
- Це не прощання. - І правда.
Прощання часто вважаються чимось кінцевим, а це логічно неможливо.
Кінець чогось одного – початок іншого.
У деяких культурах на знак прощання використовують одне й те саме слово.
Та й ми багато чого не знаємо про потойбічне життя…
Якби не ти, я б не сіла на цей літак.
Дякую, Естебанатор.
Подаси сумку?
На, тримай.
Що таке? У тебе все добре?
Я не хотів казати матері про Хулію перед її від'їздом.
Так. Просто сумно, що ви летите.
Я не проти, якщо не хочеш казати.
Але хай що це, ти завжди розберешся.
Не забувай про це. Я тебе люблю.
Посадка на рейс 410 у Париж.
Хоч я й завжди
отримував те, що хотів,
тієї миті
я не міг завадити Хулії отримати те, що хотіла вона.
Агов.
Усе супер, але чи не могли б ви заспівати щось не таке сумне?
О, може, «Усе з любові» дуету Air Supply?
Чи «Окремі шляхи» гурту Journey?
Подумайте ще.
О, знаю.
Сеньйор Вера. Ви ще тут.
Сідай, Максімо.
Я сказав, що Вера не торгуються,
але один раз зроблю виняток.
Ти б покинув «Лас-Колінас», якби я підвищив тобі зарплату на 30 %?
З від'їздом Хулії мені нічого було втрачати.
Я б розглянув вашу пропозицію…
якби ви дали мені в новому курорті частку у 20 %.
Ти божевільний.
Три відсотки.
П'ять відсотків.
І я найму власну команду.
Не переймайтесь.
Якщо він піде, я буду вашим новим керівником.
Так.
Можеш подати заяву.
У той день усе змінилося, Г’юґо,
і почався геть новий розділ.
Дякую за розповідь, дядьку.
Жаль, що Хулія поїхала, але, може, нам…
Вона йде!
Киш! Киш!
- Киш звідси, киш! - Та йду, йду.
Ти прийшла.
Не хотіла…
поки Г’юґо не розказав про пропозицію.
Чому ти мені не сказав?
Бо того дня все пішло не так, Хуліє.
Хотів би я ще багато чого тобі сказати.
І зробити.
Але тоді
я так захопився мріями про наше щасливе майбутнє…
що розпланував усе без тебе.
Як завжди.
Хуліє.
Вислухай мене.
Ти мала власні мрії,
але вони не вписувалися у ретельно розроблений мною план.
Це я тоді був егоїстом.
А не ти.
І дуже про це шкодую.
Я тебе відштовхнув, Хуліє.
І правильно, що ти поїхала.
Але ти повинна знати…
«Моє серце до останку твоє.
Воно належить тобі; і з тобою залишиться,
навіть якщо доля назавжди вигнала б
решту мене з твого сьогодення…»
«Джейн Ейр».
Я здивована, що ти ще щось з неї цитуєш.
Тобто майже цитуєш.
Там було не «сьогодення», а «буття».
- Буття. Авжеж. - Так.
Я ще працюю над англійською.
Так.
Хуліє.
Прошу тебе, вислухай мене.
Чекай. Дивись.
Я розробляю геть новий і дуже детальний план.
Для тебе. Для себе.
Для нашого майбутнього.
- Ти серйозно? - Так.
Дуже серйозно.
Ось він.
Тут нічого не написано.
Саме так.
А знаєш чому?
Чому?
Бо нема ніякого плану.
Я відкритий,
якщо відкрита ти.
Можемо втілювати мрії разом або окремо!
Чи взагалі не мати мрій.
Можемо просто сидіти на лавці і їсти чурос,
як парочка давніх знайомих.
Це все дуже приємно.
Але…
Аж дивно, що ти не зробив
драматичного жесту, щоб…
Ні.
Цього разу ніяких жестів.
Я засвоїв урок.
Я лиш дав тобі аркуш білого паперу…
щоб ми написали нашу історію разом.
О, ні. Це на честь відкриття. Ні, ні.
Перестаньте грати!
Це ніякий не жест!
Це теж.
Це був сюрприз на відкриття!
Оце справжнє свято, якого я так чекав.
Звичайна вечеря з моїми найдавнішими друзями й ріднею.
Перебування тут завжди наповнювало мене радістю і спокоєм.
Я так пишаюся тим, що ми зробили, щоб дати «Лас-Колінасу» друге життя.
Будьмо.
Але пора перенести готель у майбутнє.
У майбутнє, яке, надіюся, наповнить нас новими спогадами та онуками.
Це натяк, Паломо.
Не тисни, тату.
І для тебе я донья Палома.
Доньє Паломо.
А тобі личить. Люблю впливових жінок.
Максімо.
У тебе тут така зачарована публіка. Розкажи нам історію.
Ні, ні.
Про те, як тенісисту зірвали перуку.
Чи про те, як ви ховали труп.
Чи про те, як ледь не покликав мене заміж,
а мої любі друзі мені не сказали.
Він узяв з нас слово, що ми заберемо це в могилу.
Я навіть Меміто й Лупіті не казав.
Тату.
А знаєш, Мемо…
я б послухав історію від когось іншого.
Для різноманітності.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова