АКАПУЛЬКО
ПУТІВНИК
Ого. Твій літак що, побільшав з мого останнього польоту на ньому?
Це навряд.
Може, це ти поменшав. Ходімо.
Доброго ранку. -Доброго.
От зараза.
Дякую, Джо.
Г’юґо, я запланував для нас чудову подорож.
Завтра панахида по дону Пабло,
а сьогодні після приземлення в Акапулько
я покажу тобі свої найулюбленіші місця. Глянь.
Ми поїдемо... Джо.
Нащо ти вписав це місце?
Подумав, ви захочете туди заїхати.
Я ж сказав, що не хочу туди.
Сказали.
Але могли передумати.
Я не передумаю.
Ясно? -Про яке місце ви говорите?
Про те, куди нас хоче відвезти Джо, але ми точно не поїдемо.
А могли б.
Скажете куди?
Я зроблю краще:
зміню тему, щоб ти забув цю розмову.
А тепер перейдімо до наступної глави моєї тріумфальної,
зворушливої, вичерпної і здебільшого правдивої історії успіху.
Що ж, почнімо.
То був перший день 1985 року – року нових починань.
Та, на жаль, я не міг викинути з голови події останньої ночі 1984 року.
Заручини Хулії та Чеда.
Сварку з доном Пабло.
Гектора з Даян.
Браслет, який я купив для Хулії і який раптом став геть непотрібний.
Але я був рішуче настроєний лишити ту ніч позаду.
Та ну, Максімо. Будь на позитиві. Новий рік. Новий ти.
Тим часом
мати теж намагалася збагнути те, що сталося в новорічну ніч.
Коханий.
Пам’ятаєш дядька Рамона,
який, як ми підозрювали, був не просто
вічний «холостяк-веселун»?
Я починаю думати, чи наша дочка...
не така ж, як він.
По-моєму, я бачила, як Сара з Робертою
робили таке ж... що й Рамон.
Доброго ранку, мамо. -Доброго!
Я не перебільшую! Це ти слабо реагуєш!
З Новим роком!
З Новим роком, синку.
Ого, а чому ти якась інакша?
Знаю. Бинти зняли! Як очі? Ти бачиш?
Усе бачу.
А що в тебе на голові?
Хіба на роботі не треба заправляти футболку?
Ти якийсь стомлений.
До операції ти мені більше подобалася.
Побачимося ввечері. Гарного тобі дня!
І тобі, мій янголе.
Постараюся!
«ЛАС-КОЛІНАС»
Я серйозно.
По-моєму, Лупе мене сьогодні звільнить.
За поцілунок з її небогою?
Почасти за поцілунок, а почасти за те, що показав їй середній палець.
Я так полюбив цей готель. І людей тут.
І цей кущ.
Він мій улюблений.
Прощавай, кущику. Нам було так добре.
Спокійно, Мемо. Учора Гектора підвищили до керівника басейну,
а його місце тепер вакантне, а значить,
зробимо його твоїм.
Ми ж так мріяли разом працювати біля басейну.
Думаєш, ти зможеш переконати Гектора?
Авжеж! Це неважко.
Прощавай, бордюрчику. Прощавай, пальмо.
Прощавай, злий охоронцю, який постійно забуває моє ім’я.
З Новим роком!
Отак сьогодні вітайте наших гостей.
І не забувайте: після вчорашнього в них похмілля.
Тому Авґусто, Адріано, ніякого Mötley Crüe.
І наостанок, сьогодні о 18:00 відбудеться наш новорічний ритуал:
випускання в океан черепашенят.
Так. Люблю цю традицію.
Знов побачити Хулію, знаючи, що вона тепер заручена...
Було відстійно, Г’юґо.
А тепер усі до роботи.
Та я не збирався дати образі на Хулію
зіпсувати мені перший день 1985 року.
Тож я вирішив її уникати.
Гей. До мене оце дійшло... -Гей.
...що ми вчора так і не договорили про наші заручини.
Може, нам скласти перелік усіх за й проти?
Я дуже хочу про це поговорити, але мені треба на рецепцію.
Поговоримо потім?
Аякже. Бачиш? От тобі й перший плюс: я все розумію.
Добре. До зустрічі.
Добре. Так.
Гектор!
Гектор.
Гектор! -Англійською, будь ласка.
Гектор! -Молодець, Максімо.
Вітаю в моєму новому кабінеті. Хочеш усе тут покажу?
Стривай, ти що... -Оце мій стіл,
отам кавова машинка,
а отут відбувається магія найвищого рівня.
Непогано для скромного іспанця, скажи?
Неймовірно.
І поздоровляю з посадою керівника басейну.
Ти її заслужив більше, ніж... будь-хто інший.
Дякую.
А ще тому, що трахаю хазяйку.
Сідай, де хочеш.
Прошу.
Раніше ми були суперниками.
Але ти виграв!
Тож почнімо з чистого аркуша.
І тепер, як мій новий бос і друг,
може, візьмеш на своє старе місце Мемо?
А для вас це дуже важливо?
Так. Дуже. Ми завжди цього хотіли.
Неправильна відповідь.
Максімо, я б охоче допоміг,
але мені тепер дуже-дуже важко зосередитися.
Бачиш оцей стілець?
Як бачиш, він не дуже добре котиться.
А знаєш чому?
Бо...
він без коліщат?
Правильно. А хіба бувають боси, в яких стілець без коліщат?
Ні про що не можу думати, поки в мене такий стілець.
Дістати тобі крісло на коліщатах?
Боже, Максімо, чудова думка.
А принеси кілька варіантів. Люблю, коли є вибір.
Вихід сам знайдеш.
Агов. А де всі?
Лупе.
Лупе!
Привіт, Мемо.
А! А де... всі?
Усі захворіли й не прийшли.
Значить, ви не можете мене звільнити,
навіть якби й хотіли, так?
Звільняти з особистих причин не можна.
Я питала.
Та якщо ти не впораєшся зі своєю роботою...
це геть інша історія.
До речі,
усі пральні машини зламалися.
НЕ ПРАЦЮЄ
Але я ж бачу...
Випери вручну всі простирадла
і рушники
з усіх номерів до кінця дня.
А якщо не виперу?
Тоді втратиш роботу.
І дівчину.
А чому я втрачу ще й Лорену?
Моя небога любить працьовитих чоловіків.
Вітаю вас...
на телепрограмі «Espectacular»!
Тут ви дізнаєтеся про все на світі, навіть якщо не хотіли.
Я її ведучий Фабіан Соларес,
ваш «пліткар».
Улюблений гурт дівчат – «Menudo», – на перший погляд, такий невинний,
але вас здивує те, що вони утнули на відпочинку.
«На тому тижні...»
«...учасники гурту пішли на пляж відпочити...»
Такі красені.
Правда, Саро?
А хто твій улюблений учасник? Роббі Роса? Чи Чарлі Массо?
Он Рікі Мартін трохи підросте, й будете чудовою парою!
А мені подобається Джонні.
Він не найкрасивіший, але на ньому тримається весь гурт.
Поговорімо про щось інше.
Про будь-що.
Ти забагато буваєш з дівчиною Максімо!
Що...
ти маєш на увазі?
Ви постійно разом.
Вона погано на тебе впливає!
Хіба нема хорошого хлопця, з яким тобі цікаво?
Чесно, я більше не знаю таких мам,
які хотіли б, щоб їхні дочки більше гуляли з хлопцями!
І я згодна: Джонні найкрутіший у гурті.
Чула? Джонні найкрутіший.
Даян? Доброго ранку.
Доброго. Ранок таки прекрасний.
Щось не так?
Я до п’ятої ранку сиділа з інвесторами.
Ми так напилися.
По-моєму. Пам’ятаю лише, що прокинулася під столом.
Але це було того варте, бо вони дадуть нам гроші.
Курорт врятовано!
Не так голосно, Даян.
Чудова новина.
Мій вечір теж був чарівний.
До мене приїхав син Віктор з моїм онуком.
Вибачте. Я заплющу очі, але я не сплю.
Просто коли все так хитається, я уявляю себе на яхті. Продовжуйте.
Я не бачив сина вісімнадцять років. Але певним чином...
Що це за шум і як його можна позбутися?
Максімо.
Що ти робиш? -Мені потрібне крісло.
Чи... два.
Візьми в коморі!
А потім зайди до мене.
Поговоримо про вчорашнє.
Дон Пабло явно на мене гнівався
за те, як я напередодні з ним розмовляв.
Я б не зміг його уникати вічно.
А от Хулію...
Максімо.
Ні. Її я теж не міг уникати.
О, Хуліє.
Ти вже вдруге за сьогодні від мене ховаєшся.
Що? Я? Ні. Я не ховався.
Гей, я...
Розумію. Тобі було ніяково бачити освідчення.
Якщо чесно, мені й самій було ніяково, що мені освідчилися.
Он як? По-моєму, було чарівно.
Дуже...
по-Чедівськи.
Ти в нормі? Між нами ж усе нормально?
Просто мені не сподобалося, як ми вчора розійшлися.
Я в нормі. І між нами порядок. Не переживай за мене, за себе й за них.
Я побіг.
Вибачте.
Якщо вам потрібна ручка чи багато ручок,
я можу принести їх у ваш номер.
Я тут не живу. Я ці ручки краду.
А, ясно.
Охорона! -Стривайте! Не треба.
Ми ж навіть не знайомі. Я Ісабель.
А я Максімо. Приємно познайомитись. Охорона!
Охорона. -Я все поясню.
У вашому обідньому меню є «автентичний місцевий посоле».
Він з «місцевого ресторану», де я працюю. Я доставляю замовлення,
просто кілька місяців була у від’їзді.
І за посоле готель платить вам... ручками?
Ненавиджу готелі. Вони обкрадають туристів, забирають усе в місцевих...
але, щоб вижити, ресторани вимушені з ними співпрацювати.
Тому щоразу, коли я приношу посоле, забираю звідси щось дрібне.
Нічого цінного. Це мій невеличкий акт непокори.
А, тоді нехай. Наручники не знадобляться.
Як прикро. А повтори, як тебе звати?
Максімо. Я б написав, але в нас ручки скінчилися.
Візьму оце. -Чудовий вибір.
То ти візьмеш Мемо?
Кого? -Мемо.
Я хочу вам допомогти. Чесно.
Але не можу взяти людину без...
співбесіди.
Я сходжу по нього.
Вибачай, аміґо. Правила придумую не я. Стій.
А взагалі-то я.
Приходьте на випускання черепашенят о 18:00. Буде цікаво.
Черепашенята. -Ісабель!
Ти повернулася!
Як твоя поїздка з Міґелем по Південній Америці?
Було супер...
коли я позбулася Міґеля.
Він виявився козлом,
тому якось уранці в Лімі
я втекла з нашого готелю з усіма своїми речами.
І всіма його.
А що? Я лишила йому пару шкарпеток.
Я ж не чудовисько якесь.
Так прикро, що у вас не склалося.
Не прикро. Я рада, що повернулася! Я скучила за сім’єю й за Акапулько.
І за тобою.
Більше не хочу нікуди їхати.
А тепер
розкажи про свої заручини!
Ти вже чула?
Уже пів Мехіко чуло! Покажи обручку!
Гарна.
Що таке?
Я мала б радіти. Але...
У нас останнім часом... не все так просто.
А Чед узяв і освідчився
перед юрбою незнайомих людей, і...
Не знаю, чи я готова.
У цьому хоч є якийсь сенс?
Для тебе – так. Ти завжди себе накручуєш.
Ти хочеш за нього заміж чи ні?
Не знаю! А якщо це хибне рішення?
От і добре. Потім знатимеш, яке було правильне!
Іноді, щоб знайти правильний шлях, треба піти неправильним.
От якби я не поїхала з Міґелем,
то не дізналася б, що краще бути живцем з’їденою ведмедем,
ніж і далі з ним зустрічатися.
У мене таке враження, що хоч що я роблю, когось та розчарую.
Тоді перестань думати про інших.
Прийми рішення – і вперед.
Мені вже пора.
Люблю тебе.
Роберто, в нас проблема!
Смачного!
По-моєму, мама щось про нас запідозрила.
Як? Я ж зустрічаюся з твоїм братом.
Ну, не по-справжньому.
О ні. Вона знає?
Я не знаю, що вона знає!
Може, побачила, як ми вчора обнімалися.
І нащо вона зробила ту дурну операцію на очі?
Сеньйорита, вам кіло чи пів кіло тортильї?
Що будемо робити? Для нас обох це буде велике лихо!
Якщо тато взнає, то мене вб’є!
Не приходь до нас, коли Максімо нема вдома.
Придумаємо, де ще зможемо бачитися. Наприклад, десь тут.
І кіло тортильї, будь ласка.
Нате.
Дякую, незнайомко.
Мемо!
Довелося трохи попотіти,
але Гектор погодився на співбесіду.
Ходімо, поки він не передумав!
Це ж чудово!
Та якщо я не виперу всю білизну,
Лупе мене звільнить. Не можу піти.
Але є хороша новина...
Я майже закінчив!
Яка прикрість.
Я не помітила в кутку цю гору білизни.
Це остання.
Хоча я ще не дивилася в інших кутках.
Біжімо.
Тож, так, дами, це моє королівство.
Називайте мене Гектор – басейновий директор.
Даруйте. Термінові басейнові справи.
Дякую, що погодився на співбесіду, Гекторе.
Я хотів сказати... -Ім’я.
Мемо Реєс,
але ти ж і так... -Досвід роботи.
А він обов’язковий?
Питання тут ставиш ти чи я? -Ти.
Слухай уважно. -Слухаю.
Ти приймаєш замовлення одночасно у двох відпочивальників,
а в барі на тебе чекає таця із замовленням для ще трьох клієнтів.
Скільки мінімум часу тобі знадобиться,
щоб прийняти перше замовлення й принести друге,
щоб ґаспачо містера Рендалла не охололо?
Підступне питання. Ґаспачо вже холодний.
Я вражений.
А тепер, не озираючись,
скажи, на що варто звернути увагу позаду нас. Починай.
Це просто. На трьох шезлонгах нема рушників,
на двох треба негайно оновити напої,
а жінка в сірому бікіні на тебе запала.
Отже, тобі може щось перепасти.
Останнє було очевидне. Авжеж, мені перепаде.
Та все одно...
Непогано.
Але я мушу провести співбесіди й з іншими кандидатами
перед остаточним рішенням.
Удачі, «папі».
Тебе звільнять.
А я до кінця життя працюватиму на нього.
Прощавай, джакузі. Прощавай, краєвиде.
Прощавайте, надто драматичні, але завжди запальні співаки.
Гей. -Я невчасно?
Я можу й пізніше... -Ні, все нормально.
Хочу дошити сукні,
які твоя мати замовила для крамниці.
Чудово. Я багато думав
і хочу перепросити за вчорашнє.
Мене захопило бажання зробити для тебе щось особливе
й по-особливому, і... Це була дурість.
Ти думав, що ти дурний?
Дуже дурний.
Не треба було так на тебе тиснути.
У нас же й так усе добре.
І нам не обов’язково зараз заручатися.
Думай, скільки буде треба.
А ми з моїм ніжним еґо почекаємо.
Мені пощастило тебе знайти.
І я так постійно кажу.
Про тебе, не про себе.
Але ми... Ми чудова пара.
Так і є.
Двоє прекрасних людей...
які планують весілля.
Стривай, отже, ти...
Упевнена? -А чом би й ні? Одружімося.
Я на сьомому небі. Піду розкажу мамі.
Іди.
Мамо, я купила тортильї.
Поможу тобі сьогодні з вечерею!
А завтра сходжу за тебе на базар.
Чи в аптеку. Чи по м’ясо.
З будь-чим...
тобі поможу.
Ох. Ми у великій біді.
Джентльмени, починаємо посадку в Акапулько.
Ого. Так швидко долетіли.
Якщо летіти – то на приватному.
Правда, Джо? -Еге ж, бос.
Усім треба мати свій приватний літак.
Пора було випускати черепашенят в океан,
і, на моє нещастя,
усі, кого я не хотів бачити,
були там, на пляжі.
Увага. Усі сюди, будь ласка.
Ближче до мене.
Отак, підходьте. Станьте в коло.
Вітаю вас на моїй улюбленій традиції в «Лас-Колінасі»:
на щорічному випусканні черепашенят.
Бето, розкажи, як усе відбувається.
Черепахи відкладають у пісок яйця.
Я тебе розумію.
Ми приносимо їх на пляж, і з них вилуплюються черепашенята.
Їх тримають у моїй коморі. А я цього не люблю.
Бо потім руки й напої, які я роблю, смердять черепахами.
Ненавиджу цю традицію.
І в перший день нового року
ми випускаємо їх в океан, щоб вони почали нове життя.
Як і я, коли розлучилася з першим чоловіком.
Що ж, не будемо зволікати.
Випускайте черепашенят.
Дякую, Бето.
У ту мить
мені здалося, що я теж черепашеня, Г’юґо.
Сам-один, долаю на своєму шляху перешкоди.
Стій. Ти серйозно порівнюєш себе з черепашеням?
А що?
Я не менш чарівний.
Змирися з цим.
Бо в ту мить сталося щось дивовижне.
Зненацька моє черепашеня пожвавішало.
І не збиралося дати пляжу, цьому місту чи цій миті себе здолати.
Натомість воно стрімко пірнуло в океан.
І тоді я збагнув, що пора вже перестати всього уникати.
З мене досить, Гектор.
Що треба, щоб ти взяв Мемо?
Половина твоїх чайових.
Домовилися!
Нащо ти погодився? Тобі ж були потрібні ті гроші.
Перемога мені була потрібна дужче.
Та не турбуйся, це ще не кінець.
Хуліє.
Визнаю, я тебе уникав.
Мені було трохи ніяково стати свідком ваших заручин,
але я їх цілком підтримую.
І дуже радію за вас з Чедом.
Добре. А ти точно не засмутився?
Після всього, що...
Та ну, це ж було в 1984 році.
А в 1985 році
ми будемо дуже хорошими друзями.
Ось він, мій «ерміґо».
З Новим роком. -З Новим роком, Чед.
І поздоровляю вас.
Така красива пара.
Нелегко було це казати.
Але тоді так було правильно.
Прилетіли, Г’юґо. Ми на місці.
Вітаю в Акапулько.
Вдалося, Мемо. Ми тут. Вітаю в нашому майбутньому.
Аж не віриться. Наша мрія працювати разом здійснилася.
А що сказав Гектор?
Він... визнає талант, коли його бачить.
Не посперечаєшся.
І хоч усе налагодилося,
було ще дещо з 1984 року, з чим треба було розібратися:
сварка з доном Пабло.
Я зараз.
Мемо Реєс, працівник басейну.
Дон Пабло.
Максімо.
Вибачте за те, як я вчора з вами розмовляв. Це було недоречно.
Забудь про вчорашнє. Завдяки тобі і твоїй мамі
я помирився з сином і побачив онука!
Я не зможу за таке віддячити.
Розумію, ти засмутився, що тебе не підвищили. Керівник басейну...
це гарна мрія.
Мабуть, не всі мої мрії можуть здійснитися.
А може... треба мріяти про щось більше?
Послухай...
Якщо хочеш підвищення на курорті,
тримайся ближче до центру влади.
Подобається це тобі чи ні,
а це Даян.
Триматися ближче до Даян, як Гектор?
Ні, Гектор знайшов найкоротший шлях.
Повір, це не надовго.
Ні, я хочу, щоб ти став для Даян незамінний.
Я її права рука,
а до літа ти станеш лівою.
І як ми це зробимо?
Це чарівний ключ? Він відмикає двері в інший світ?
Так. У таємний світ, який називається...
службова комора.
Даян любить, щоб щоранку гаряча кава
й газета чекали перед її кабінетом.
З завтрашнього дня це твоя робота.
Це перша фаза.
Після цього можливо все.
Що скажеш?
Що 1985 рік почався шикарно.
Ну звісно! А для чого ж іще потрібен бармен?
Щоб збирав сміття?
І хто напоумив мене на таку роботу?
ПАМ’ЯТІ АНТОНІО ТОВАРА МОЛ. 1974-2022
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова