Onko koskaan ollut kiistattomampaa totuutta kuin se, että kuolemme?
Kuinka moni meistä pystyy kuitenkaan kuvittelemaan kuolemaa?
Ymmärtämään sitä?
Elinikä.
Elämän... ikä.
Kuinka kauan sen pitäisi kestää?
Yhden kappaleenkin kirjoittaminen tuntuu sisyfosmaiselta urakalta.
Yritin tekstata "kärsivällisyys on hyve" Noralle, -
mutta oikeinkirjoitus teki siitä "kärsivällisyys on hirvi".
Se on oikeastaan aika hyvä ilmaisu.
Kuvittelin keksineeni sen, -
ja mietin T-paitojen tekoa, joissa on hirven kuva.
Halusitko tehdä piirroksen itse? - En, miksi?
Olet aina yliarvioinut piirustustaitosi.
Ajattelin kirjoittaa tekstin paitaan. Kirjoitan aika hyvin.
On naurettavaa sanoa olevansa hyvä kirjoittamaan. - Se on totuus.
Tein haun ilmaisulle ja huomasin, että se oli jo olemassa.
Miten kirjoitus sujuu? - Surkeasti.
Olenko jo saavuttanut huippuni ja olen matkalla alaspäin?
Luulen, että minulla on ADD.
Yksikin kappale tuntuu sisyfosmaiselta urakalta.
Viimeisintä kirjaani myytiin 896 kappaletta.
Et näköjään ole menettänyt melodraamantajuasi.
Oletko kunnossa, Elf?
Olen.
Voin mainiosti. Älä ole huolissasi.
En olekaan huolissani. - Minun pitää mennä.
Hei sitten.
Pikkuruisessa mennoniittakylässä Siperiassa vuonna 1917 -
bolsevikkivallankumouksen aikaan isoisäni vanhemmat murhattiin, -
mutta hän selvisi hengissä piiloutumalla lantakasaan.
Tarvitsen sinua
Mikä hätänä? Oletko kunnossa?
Tarvitsen sinua allekirjoittamaan avioeropaperit.
Haista paska.
Kärsimys on asia, joka kulkee sukupolvelta toiselle -
kuten notkeus, hyvätapaisuus tai värisokeus.
Äiti?
Teetkö taas töitä? - Pääsin juuri levolle.
Se on osa työprosessia.
Niin? - Isä tekstasi äsken.
Sinun pitää allekirjoittaa avioeropaperit.
Sinun olisi pitänyt tehdä se jo viikkoja sitten.
Kai ymmärrät, että tekee pahaa tunne-elämälleni sotkeutua eroonne?
Jos emme olisi menneet naimisiin, sinäkään et olisi syntynyt.
Niinpä tuntemasi ahdistus on kai silti parempi asia kuin olemattomuus.
Tänään. - Kenen puolella oikein olet?
Omallani.
Kiitos. - Kuin myös.
Mitä mietit? - En mitään.
Jokin mietityttää sinua.
Kuka kiittää seksin jälkeen?
Milloin viikkasit vaatteesi? - Mitä?
En voisi kuvitella viikkaavani vaatteitani ennen seksiä.
Olit kylpyhuoneessa.
Käytän nyt jo liikaa rahaa pesulaan, joten...
Miksi puolustelen itseäni? - Ei sinun tarvitse.
Olin tyhmä, kun otin asian puheeksi. Anteeksi.
Hei, äiti. - Yoli...
Sisaresi...
Hän yritti itsemurhaa.
Onko liian myöhäistä sanoa vanhimmille, että myyminen oli virhe?
Että haluamme muuttaa takaisin?
Tai että he painostivat sinut myymään.
Pastori Hiebert tarvitsi tilaa.
Hänen talossaan ei ollut tilaa laajennukselle.
Meidän ei olisi pitänyt palata tänne. Tämä on heidän kotinsa nyt.
Sinähän rakensit tämän itse. - Siitä on kauan.
Hei, olen tohtori Johns. Toimin psykiatrina täällä.
Olen kuullut sinun soittavan. Se oli kaunista.
Elfrieda, haluan auttaa sinua.
Olen täällä kuunnellakseni.
Olit täällä melkein kymmenen vuotta sitten.
Sinulle oli määrätty valproaattia ja karipratsiinia. Oletko ottanut niitä?
Sinun pitää osallistua tähän.
Ole kiltti ja katso minuun.
Palaan myöhemmin ja yritän uudelleen.
Hemmetti. Oletko nähnyt puhelintani? - En.
Pärjäätkö, kun olen poissa? - Joo. Rachel-täti on täällä ensi yön.
Ei poikaystäviä, kun olen poissa. - On vain yksi, ja hänellä on nimi.
Niin onkin. - Mikä hänen nimensä on?
Pitääkö meidän käydä tämä keskustelu nyt?
Anders. Hänen nimensä on Anders. - Milloin palaat?
En tiedä. - Sitten en lupaa olla kutsumatta häntä.
Olet 16-vuotias. - Harrastan seksiä hänen kanssaan, jos haluan.
Oli se sitten täällä tai muualla. - Harrastatko seksiä hänen kanssaan?
Se ei kuulu sinulle, eikä sinun pitäisi antaa parisuhdeneuvoja.
Ei tietenkään. - Nyt olet passiivis-aggressiivinen.
Enkä ole. Minun pitää nyt mennä, tai myöhästyn lennolta.
Kerro Elfille terveisiä ja sano, että rakastan häntä.
Teen sen. Soitan sinulle lentokentältä.
Rakastan sinua. - Minäkin rakastan sinua.
Ennen kuin menemme sairaalaan, pysähdytään Brightside 304:ssä.
Totta kai. - Kiitos.
EAST VILLAGEN MENNONIITTAKIRKKO
Kuulimme, että Elfrieda olisi osoittanut halua poistua yhteisöstä -
ja mennä yliopistoon opiskelemaan musiikkia.
Hän on vain 15-vuotias. Hän saa ideoita päähänsä, jos lähtee.
Se on kai yliopiston tarkoitus. - Nokkeluus ei sovi sinulle.
Haista kukkanen, Farley. - Elfriedan kanssa on ollut vaikeaa.
Jos hän kuitenkin lähtee, hän saattaa kadota meiltä ikuisesti.
Voitko pyytää tytärtäsi lopettamaan?
Ole kiltti ja lopeta, Elf.
Meidän pitää lakata tapaamasta näin.
Se olisi mukavaa.
Kuulin hyvän lauseen eilen. - Niinkö? Mikä se oli?
On aika hämmästyttävää, miten vähän älyä neiti von R: llä on.
Kuka sanoi sinusta niin? - Eräs sairaanhoitaja.
Hänen ammatillinen mielipiteensä on kai se, -
että olen tyhmä, kun en ole kiitollinen elämäni pelastamisesta.
Entä lääkärisi? - Tiedät, millaisia he ovat, Yoli.
He rinnastavat älykkyyden elämänhaluun.
Tai kunnollisuuteen. - Tai kunnollisuuteen.
Äiti näytti jäähyväisviestisi. - Anna olla.
Jos et halunnut, että sitä luetaan, miksi kirjoitit sen?
Kiitos, että laitoit minut siihen. - Ole hyvä.
Voimmeko puhua sijoituksestani? Olin aika alhaalla listalla, -
ja tuntui siltä, että lisäsit minut jälkikäteen.
En halunnut, että ylpistyt siitä. - Et tietenkään.
Halusin... haluan -
kuolla. Se ei ollut erehdys.
Ei niin, mikään tästä ei vaikuta avunhuudolta.
Jotkut toivovat, että elät, joten viholliset kai rakastavat sinua.
Vihaan sinua. - Minäkin vihaan sinua.
Anteeksi. - Älä pyydä anteeksi.
Anteeksipyyntö ei kuulu sivilisaation perustaan.
Mikä olikaan sivilisaation perusta?
Kirjastot. - Niin.
Oletko lukenut hyviä kirjoja viime aikoina? - En.
Saisinko olla yksin?
Saat.
Mutta...
Palaan kuitenkin huomenna.
Joskus meidän on oltava rohkeita. Niin se on.
Kuinka rohkeita tarkalleen ottaen?
Yhtä rohkeita kuin Aleksandr Solzhenitsyn.
Kun löysin hänet, verta oli joka paikassa.
Luulin, että hän oli kuollut.
En nähnyt kirjettä ennen kuin menin takaisin talolle siivoamaan.
Näit, mitä hän kirjoitti.
"Antakaa minun mennä. Ei elvytystä."
Olisitko tehnyt mitään toisin? - En tietenkään.
Sairaalassa sekavana hän pyysi, että teen hänelle Tuomas Akvinolaiset.
Myöhemmin mietin, että hän kai tarkoitti, annanko hänelle anteeksi.
Teetkö sen? - Ei se vaadi anteeksiantoa.
Hän syyttää minua siitä. - Eikä syytä, äiti.
Minäkin syytän itseäni. Sanonko totuuden?
Katsoin hänen peräänsä. Minun ei olisi pitänyt olla siellä.
Hän sanoi, ettei halunnut tulla häirityksi. Hän harjoitteli.
En noudattanut hänen toivettaan.
Nyt voimme vain odottaa, mutta mitä?
Meidän pitäisi auttaa toisiamme.
Istu alas. Laitan aamiaista. - Ei kiitos, Tina-täti.
Sinun pitää syödä. Niin me teemme.
Hän suunnitteli sen hyvin. - Ei täysin.
Hänhän elää vieläkin. - Niin, toisin kuin isänne.
Tai minun Lennyni. - He olivat asiantuntijoita.
Ei varoituksia tai viestejä. - He huijasivat meitä kaikkia.
En tiedä, mitä tehdä.
Perheemme oli joskus tarpeeksi suuri kahteen baseball-joukkueeseen.
Äitisi ja minä olemme haudanneet 14 veljeä ja siskoa.
Schlope Schein.
Minun olisi pitänyt nähdä merkit. Hän on vaimoni.
Syytän itseäni siitä, että menin töihin enkä jäänyt kotiin.
Hän on tosi taitava.
Tietääkö Claudio? - Ei vielä. Hän on jättänyt viestejä.
Pitäisi kertoa hänelle, että Elf ei voi ehkä jatkaa kiertuetta.
Claudio voi tehdä peruutuksia tai löytää sijaisen.
Pelkään, että ilman kiertuetta hän kadottaa elämänhalunsa.
Mehän tiedämme jo, että se ei riittänyt hänelle.
Mitä luet?
Romaaniani.
Meneekö sekin radioon?
Ei, tämä on oikea. Kuulitko, että äiti keksi sanan "vulva" sanapelissä?
Onko se valmis? - Vastapelaaja nolostui toden teolla.
Onko se valmis? - En halua puhua siitä.
Se näyttää valmiilta. Lukisitko minulle pätkän? - En.
Suostu nyt. Lue minulle yksi sivu. - En.
Kappale? Lause? - En.
Sana? - Luen romaanini ensimmäisen kirjaimen.
Joo. - Selvä.
"L."
Nerokasta.
Luulen, että tuo on parasta, mitä olet kirjoittanut.
Kiitos. Tuo merkitsee minulle hyvin paljon.
Mistä romaanisi kertoo?
Haen kupin kahvia.
Mantereet loittonevat toisistaan samaa vauhtia kuin kynnet kasvavat.
Vai onko se toisinpäin?
Olen unohtanut sen.
Mitä pussissa on? - Romaanini.
Elfin mukaan ensimmäinen kirjain oli hyvä, mutta olit muuten vaitonainen.
En vain halunnut puhua siitä hänen kanssaan.
Kuinka monta sanaa siinä on? - En ole laskenut.
Onko se surullinen? En ole lukenut yhtään romaaniasi itkemättä.
Kannat harteillasi paljon surua, ja olen pahoillani siitä.
Halusin kertoa äidilleni, että heräsin lapsena aina laulaen.
Ei ollut vapaampaa sielua kuin minä kuusivuotiaana.
Ei se ole sinun syytäsi.
En ole kuten hän. Tai kuten isä.
En minäkään.
Voi paska.
Näyttää siltä, että auto on kuollut.
Voihan nenä. Vertauskuvia tuntuu olevan joka paikassa.
Äiti! - Anteeksi nyt.
Onneksi meillä menee muuten niin hyvin. Miten muuten selviäisimme?
Kotiin ei ole kovin pitkä matka. Kävelläänkö?
Kyllä, liikunta tekee hyvää. Suoli ei ole toiminut kolmeen päivään.
Missä olet ollut? Yritin tavoittaa sinua.
Joku kirjanpitäjän näköinen tyyppi sanoo, että lähetit hänet tänne.
Finbar on lakimies. Tein niin. - Kuka hän on?
Mikset vastannut puhelimeesi? - Kadotin sen. Ette kai deittaile?
Miten se katosi? - En tiedä. Te siis deittailette.
Ei, olemme ystäviä. Anna puhelin hänelle.
Hän tuntuu karmivalta. - Anna puhelin hänelle.
Onnittelut ylennyksestä psykiatriselle osastolle.
Kerro minulle jotain, Elf. Mitä tahansa.
Tapailetko yhä sitä viulistia? - En. Tavallaan.
Entä se lakimies? Alex. - Finbar.
Finbar... Deittailetteko te?
En tiedä, mitä se on tai miten määritellä sitä.
Kun 16 vuoden yksiavioisuus Danin kanssa päättyi, se synnytti -
oudon eläimellisen reaktion.
En ole kovin ylpeä parista viime kuukaudesta.
Saatan olla nyt lutka.
Käytätkö ehkäisyä? - Onko sillä merkitystä?
Jos tulisin raskaaksi, olisiko sinulla jotain, mitä odottaa?
Mitä me teemme täällä? - Puhumme.
Tiedät, mitä tarkoitan.
Onko sinulla mitään halua palata maailmaan?
Vai mietitkö ylipäätään syitä pysyä hengissä?
Mitä Nicille kuuluu? Tämä on varmasti kamalaa hänelle.
Kävitkö suihkussa, söit, vilkaisit puhelinta ja puhuit psykiatrille?
Älä kuulustele minua.
Kävelin taannoin kujalla, jossa oli vanha mies.
Hän yritti poistaa graffitia seinästä.
Hän seisoi tosi matalalla pallilla, -
ja vaimo piti hänestä kiinni, ettei hän putoaisi.
He olivat niin vanhoja ja huolehtivaisia, että minua itketti.
Oletko ympännyt tähän jonkin vertauksen, jota voin käyttää?
Kuten ettei anneta periksi? - Niin.
En. Oikeastaan siitä voisi oppia sen, -
ettei kannata vaarantaa henkeään puhtaan seinän takia.
Vietkö minut Sveitsiin?
Vien. Voimme hankkia Swatch-kellot.
Sekö sinulle tulee mieleen Sveitsistä? - Sekä jodlaus.
Ja siistit komerot. Siellä on kaikki järjestyksessä.
Siellä on klinikoita, joissa voi kuolla laillisesti.
Ei joudu kuolemaan yksin.
Miksi nämä ovat tässä?
Join kahvia nuoren äidin kanssa. Hänellä on vaikeaa, -
ja hän pyysi ottamaan ne, jotta hän ei ammu niitä päähänsä.
Miten hän voisi ampua itseään kahdesti?
Toinen oli hänen tyttärelleen, jotta tämä ei jäisi yksin.
Ei käy, Elf. En vie sinua Sveitsiin.
Pyydän sitä sinulta. - Ei.
Olen parantumattomasti sairas. - Etkä ole.
Pyydätkö viemään sinut Sveitsiin tapettavaksi? Oletko seonnut?
Tiedätkö yhtään, miten paljon kaipaisin sinua?
Et sinä ole lutka.
Enkö opettanut sinulle mitään?
Sinähän olet Elfin psykiatri.
Kenen? - Elfrieda von Riesenin, minun siskoni.
Näin sinut sairaalassa. Oletko puhunut hänen kanssaan?
Olen yrittänyt. Hän ei halua lääkkeitään.
Olet varmasti nähnyt sellaista. Psykiatriset potilaat ovat outoja.
Jos hän ei halua puhua kanssani, en voi tehdä mitään.
Annatko sitten vain periksi? - En todellakaan.
On silti tärkeää, että hän ottaa ensimmäisen askeleen.
Hän pyytää apua, mutta haluaa säilyttää osan elämänhallinnasta.
Mitä pahaa siinä on? - Ei mitään.
Asia on silti paljon mutkikkaampi kuin psykologian alkeiskursseilla.
Hän kärsii selvästi.
Milloin käytät koulutustasi hänen saamiseensa kuntoon?
Kuka muu voisi auttaa häntä?
Et ole ensimmäinen omainen, joka purkaa turhautumisensa minuun.
Anteeksi.
Hei, Frieda. Yhteisö kuuli, että kärsit sairaalassa.
Kun antaudut Jumalalle, et tunne enää tuskaa.
Rukoillaanko yhdessä sielusi puolesta?
Mitä helvettiä? Toivottavasti hän käski äijän painua helvettiin.
Missä hoitajat olivat? Saako huoneisiin tulla ventovieraita?
Mikä heitä oikein vaivaa? - Teki mieli tappaa se mies.
Olisi pitänyt kuristaa se mies rintsikoilla.
Itsemurhavaarassa olevat eivät saa käyttää alusvaatteita.
Mihin päiviä tarvitaan? - Mitä sinä sillä tarkoitat?
Mistä hän puhui? - Hän siteerasi runoa.
Philip Larkinin "Mihin päiviä tarvitaan?"
He tulevat herättämään meidät yhä uudelleen.
Meidän on tarkoitus iloita siitä. - Missä elämme muuten kuin päivissä?
Pidän tuosta. - Se jatkuu vielä.
Kun se kysymys on ratkaistu, -
tulevat pappi ja lääkäri pitkissä takeissaan -
juosten niittyjen yli.
Hän häipyi aika äkkiä, kun vaatteet lähtivät.
Helvetin hyvä juttu.
Elf strippasi Larkinin runon tahtiin. Nerokasta.
Ehkä se on merkki.
Käännekohta. Hän piittaa tarpeeksi ärsyttääkseen jotakuta.
Jotta hän nousee vuoteesta. - Ehkäpä.
Kadutko lasten saamista? - Mitä? Miksi sinä noin sanot?
En tiedä, mietinpähän vain.
Olenko niin huono äiti, että luulet syntymäsi olleen ikävä asia minulle?
Et oikeastaan. Mietin sitä vain, äläkä käsitä väärin.
Vaikutat onnettomalta.
Tunnunko sinusta onnettomalta?
Et sen enempää kuin me muutkaan.
Minuun verrattuna sinä ja äiti tunnutte niin iloisilta.
Sellaisilta, joilla on kyky selviytyä asioista.
Joiden pää pysyy pinnan yläpuolella.
Kun isäsi kuoli, hänellä oli 76 dollaria.
Muistatko, mitä äitisi teki niillä? - En.
Hän käytti ne thaimaalaiseen noutoruokaan. Mikä oli vaihtoehto?
Säilyttää rahat ja toivoa, että ne tarjoavat jonkinlaisen vastauksen?
Ruoka ei ollut kovin hyvää. - Tai ehkä se oli kaikkien aikojen parasta.
Sinun mielestäsi se maistui silti paskalta.
Mikä tuo on? - Se tuli postissa Elfille.
Siinä selostetaan seikkaperäisesti kaikki tavat tehdä itsemurha.
Tilasiko hän tämän sairaalasta? - Ei, vaan ennen itsemurhayritystä.
Se tuli jälkitoimituksena. - Heitä se pois.
Ei toisen postia voi heittää roskiin.
Piilota se sitten komeroon, kunnes hän ei ole enää itsetuhoinen.
Mitä jos tekisimme jotain äärimmäistä Elfin kanssa?
Pudotetaan hänet laskuvarjolla Pohjois-Koreaan tai Mogadishuun, -
jossa hänen pitää selvitä omin neuvoin.
Ehkä se saisi hänet käsittämään, mitä on olla elossa.
Hän saisi uutta potkua elämäänsä ja hän tajuaisi, -
ettei haluakaan kuolla.
Oletko tosissasi? - Ymmärrän, että siinä on logistisia haasteita.
Lapsisotilas voi tappaa hänet, eikä hän hyppää laskuvarjolla.
Odotammeko sitten vain?
Toivommeko, että pragmatismi, psykiatria ja lääkkeet pelastavat?
Eikö hän tunnu paranevan? - Millä perusteella?
Hän kysyi Claudiosta ja kiertueesta. - Kysyikö hän kiertueesta?
Ilman patistelua? - Kyllä.
JARRUT, OHJAUS, VAIHTEET AUTOHUOLTO
Huhuu!
YVR. Nimikirjaimesi ovat samat kuin Vancouverin lentokentällä.
Ajattelinkin, että se olit sinä. En tunne ketään muuta Yolia.
Mukava nähdä taas. Mikä on äidin auton tilanne?
Se onkin ihan toinen juttu.
Sillä hetkellä tajusin, että minulla on nyt monta minää.
Pian eronnut nainen, joka jätti miehensä hyviltä tuntuvista syistä.
Järkyttävän epäkriittinen rakastaja.
Äiti, joka pelkää vanhemmuutensa tekevän lapsesta onnettoman.
Kun istuimme hänen autossaan, olimme kovin vanhoja.
Kun näin sinut, ajattelin meitä nuorina.
Miten erilainen olin 21-vuotiaana.
Täynnä optimismia ja odotuksia, ja nyt...
Tiedän kyllä. Pärjäsin odotettua paremmin yliopistossa.
Puhumattakaan luovasta kirjoittamisesta.
En koskaan valmistunut.
Kadutko jotain? - En sen suhteen.
Tiesitkö, että minulla oli lempinimi? - En muista sellaista.
Totta kai tiesin. Minähän sen annoin hänelle.
Surullinen Jason. - Niinkö? Miksi?
Menin yliopistoon vain siksi, että lukiossa oli tyttöystävä, -
johon olin hyvin rakastunut, ja hän jätti minut.
Kuljin ympäriinsä enkä pystynyt keskittymään mihinkään, -
joten minusta tuli Surullinen Jason.
Olin tosiaan opiskelijoiden suurin pessimisti.
Siinä oli tiettyä ironiaa, -
kun historia toisti itseään.
Olen juuri eroamassa. - Pärjäätkö sinä?
Kyllä. Onneksi ei sentään ole lapsia. Se olisi kamalaa.
Niin... Niinpä.
Oletko koskaan käynyt Rotterdamissa? - Olen.
Se oli hauskaa. Entä sinä? - En ole.
Olen outo. Anteeksi. - Sellaisena muistan sinut.
Oli todella mukava puhua kanssasi.
Kuvittelin meidän olevan nuoria, himokkaita ja hyvin onnellisia.
Hän kysyi myöhemmin Rotterdamista, joten kerroin kirjastani.
Satamakapteeni päätyy alukselle, jossa hänen ei pitäisi olla, -
mutta on myrsky, joten hän joutuu menemään Rotterdamiin -
eikä pääse tapaamiseensa. Kaikki menee pieleen.
Eikö hän voisi vaikka tekstata naiselle, että on jumissa?
Jostain syystä se ei onnistu.
Rakenteen kanssa on ongelmia. - Rakenteesi on upea.
Ei kai hän sanonut niin? - Hän sanoi tismalleen niin.
Oksensitko hänen päälleen?
Niin sinunkin.
Voi luoja...
Minusta sinun kirjassasi pitäisi olla nopea tempo.
Kaasu pohjaan, jotta se ei ole tylsä.
Kirjoittaminen on vaikeaa. Pitää vain hoitaa homma, -
aivan kuten saostuskaivoa putsatessa.
Ehdottomasti.
Hän vertasi kirjoittamista saostuskaivon puhdistamiseen.
Mitä enemmän pohdin asiaa, vertaus ei tuntunut paskemmalta.
Kaikkein päivänselvin sanaleikki, ja olet muka kirjailija.
Olen ihan typerä.
Kun tarkistin, haisivatko sormeni moottoriöljyltä tai seksiltä, -
minua hävetti kovasti.
Häpeä on tarpeetonta. - Ehkä on, ehkä ei ole.
Häpeä saa meidät pyytämään anteeksi.
Se saa myös jotkut kirjoittamaan kirjoja surkeana yrityksenä hyvittää.
Häpeä tuhoaa ihmissuhteet, ja siitä syntyy kirjoja, leffoja ja näytelmiä.
Jos häpeä jää pois, taiteelle voi sanoa hyvästit.
Kaipaan silti elämää ilman häpeää.
Näytät niin lannistuneelta.
Miltä minun sitten pitäisi näyttää?
Se oli pelkkä huomio. - Ei se kuulostanut sellaiselta.
Hyvä on.
Yoli, sinun on pidettävä homma hanskassa.
Varsinkin äidin takia. - Onko tuo vitsi?
Voi luoja, katso nyt itseäsi.
En jaksa tätä nyt. - Etkö tajua, että minä tässä olen sekaisin?
Elämäni on noloa. 18-vuotiaana lapsi, keskinkertaiset romaanit.
Koko homma on ihan perseestä ja kaiken lisäksi kliseemäistä.
Minäkin menetin isäni, ja on ollut vaikea toipua siitä.
On vaikea löytää merkitystä typerässä elämässäni, -
ja ainoa järkevä ratkaisu olisi tehdä itsemurha, -
mutta se tuo inhottavan vastuun kuin olisi joku Virginia Woolf.
Sinulla on ihana kumppani, joka rakastaa sinua, -
ja ura, jonka avulla saat hillittömiä summia.
Voisit koska tahansa muuttaa Pariisiin siihen arrondis...
Se on arron... - Älä korjaa minua!
Kotisi on aina siisti. - Minulla on siivooja.
Et ymmärrä epätoivoa. - Tarvitsen sinun apuasi.
Sinun pitäisi olla minun siskoni. - Olen auttanut sinua kaiken aikaa.
Minun piti olla täydellinen, jotta sinä saatoit mokata kunnolla.
Toisen meistä piti osoittaa myötätuntoa isän surua kohtaan.
Miksi? - Koska kukaan muu ei tehnyt niin.
Me siis valitsimme elämän. - Et ymmärrä tästä mitään!
Kyllä ymmärrän. Ole kuten me muut, liho, polta ja soita pianoa huonosti.
Saat lopulta sen, mitä toivot eniten.
Kuoleman. Mikset siis odota kärsivällisesti kuten me muut?
Eikö äiti kärsinyt kylliksi? Pidät sairaasta ajatuksesta...
Pää kiinni!
Emmekö voi vain puhua?
Mistä asiasta?
Mistä tahansa.
Selvä, mutta haluat, että seuraan jotain salaista käsikirjoitusta.
Kun poikkean siitä, koska en edes tiedä, mikä se on, -
käsket olla hiljaa.
Et halua minun puhuvan menneistä, koska se on tuskallista.
Oli hyviä aikoja, ja se saattaa saada sinut muuttamaan mielesi.
Etkä halua, että puhun tulevaisuudesta, koska et näe sitä.
Puhun sitten vain tästä hetkestä.
Hengitin sisään. Hengitin ulos.
Nousen ylös. Kävelen tänne.
Sekunti kuluu.
Sitten toinen. Ja toinen.
Oletko miettinyt vielä Sveitsiä?
Tietääkö Nic siitä? - Hän ei koskaan veisi minua sinne.
Sinun täytyy tehdä se. - Kerroitko äidille?
Kuuntele minua, Yoli. Äiti ja Nic eivät saa kuulla siitä.
Nic uskoo yhä, että jokin lääke parantaa minut, -
ja äiti... En tiedä, mihin hän uskoo.
Jumalaan tai todennäköisyyksiin.
Hän ei silti anna koskaan periksi.
Sinun täytyy tehdä se.
Livahdammeko vain kahdestaan Zürichiin? - Miksi ei?
Nic huomaisi heti, että olet poissa. Hän jäljittäisi meidät.
Sitten hän inhoaisi minua, ja äiti saisi sydärin.
Tuo on älytöntä ja epätodennäköistä. - Jos rakastat minua, teet sen.
Rakastanhan minä sinua...
Nämä tulivat sinulle. - Selvä.
Minä voin ottaa ne. Kiitos.
Sisälläni on piano.
Millainen?
Vanha Heintzman, -
mutta se on täysin ontto ja tehty lasista.
Tunnen sen pusertuvan kylkiluitani vasten.
Toisinaan tunnen sen kovan kulman työntyvän ihoani vasten -
ja pelkään sen repeävän esiin, jolloin vuodan kuiviin.
Kun kuulen särkyvän lasin äänen, ajattelen sen tapahtuvan.
Kun herään aamulla, tunnen sietämätöntä toivoa.
Aurinko on noussut, ja ajattelen, että päivästä voi tulla erilainen.
Päivä synkkenee silti aina.
Se ei koskaan muutu, ja olen varma, -
että tulevaisuus on saman pettymyksen loputonta toistoa.
Vaikka kuinka yritän, en näe sitä pidemmälle.
Vie minut Sveitsiin.
En halua kuolla yksin.
En halua sinun kuolevan lainkaan.
AKTIIVINEN KUOLINAPU
ARVOKKAAN KUOLEMAN VALITSEMINEN
Ei...
Lupasit lähettää eropaperit jo kolme päivää sitten.
Mikä on hätänä?
Kun on nuori ja rakastunut, kaikki perustuu ironiaan.
Hankitaan samanlaiset tatuoinnit, kukistetaan tekopyhyys vitseillä.
Kunnes kuolema meidät erottaa.
Hei, äiti. - Tätisi pyörtyi tänään.
Onko hän kunnossa?
Hän mursi kätensä ja hän on nyt kardiologian akuuttiosastolla.
Käden takiako? - Ei, hänellä on rintakipuja.
Sen takia hän pyörtyi. - Selvä.
Mikä sinua vaivaa?
Anteeksi mitä? - Olet liian lähellä autoani.
Jos naarmutat sitä, tässä käy huonosti. - Huonosti?
Sanoitko tosiaan, että käy huonosti, jos kosken autoosi?
Etkö näe, ettei autoni koske sinun autoosi?
Mikä sinua oikein vaivaa? - Mikäkö minua vaivaa? Painu helvettiin!
Menen katsomaan, haluaako siskoni elää, ja tädin sydän pitää korjata.
Lisäksi pysäköintipaikat ovat tosi pieniä täällä!
Oletteko te yhdessä? Onko tämä paskapää lapsen isä?
Onko hän koskaan piitannut jostain ihmisestä niin paljon -
kuin tuosta saatanan autosta?
Hänen suurin tragediansa olisi naarmu autossa. Mitä sinä puuhaat?
Otan rekisterinumerosi. - Et voi lähteä. En lopettanut vielä.
Haluatko vakuutusnumeroni ja verotietoni kymmeneltä vuodelta?
Olet hullu. - Haista vittu, senkin ääliö!
Haista vittu!
Ei helvetti!
Helvetti!
Onko kaikki hyvin? - Oli vain vähän ongelmia pysäköinnin suhteen.
Tädistäni huolehdittiin hyvin.
Hoitaja vakuutti meille, että se oli rutiinioperaatio.
Hän katsoi meitä silmiin ja nauroi vitseillemme.
Jos päätyy sairaalaan, pitää keskittää kipu sydämeen, ei päähän.
Yolanda von Riesen! - Päivää, rouva Funk.
Luulin sinun muuttaneen. - Totta, mutta olen palannut.
Tätini on sairaalassa. - Tina Loewenko?
Hänelle tuli sydänongelmia. - Veljelleni vaihdetaan läppä.
Lääkäreiden mukaan hän toipuu siitä viikossa.
Muistatko poikamme Gerhardtin? - Olimme samalla luokalla.
Hän asuu nyt Lontoossa. Hän luennoi ympäri maailmaa.
Kuka olisi arvannut?
En ainakaan minä.
Gerhardt näki Elfriedan soittavan Lontoossa. Se oli kuulemma upeaa.
Tuimme aina kovasti Elfriedan pianonsoittoa.
Mitä sinä olet tehnyt? - Opettelen olemaan hyvä häviäjä.
Yoli, etsin sinua. Puhuin Elfin lääkärin kanssa.
Elfriedanko? Puhuimme juuri hänestä. Ei kai hänkin ole sairaalassa?
Hän viilsi ranteensa, koska halusi kuolla.
Mitä Gerhardtille kuuluu? - Jatketaan nyt matkaa.
Oli mukava nähdä. Kertokaa terveisiä Gerhardtille.
Hei. - Hei.
Miten Tina-täti voi?
Ihan hyvin, kun ottaa huomioon murtuneen käden ja sydänleikkauksen.
Entä äiti?
Stoalaisen tyyni kuten aina.
Muistatko ne kirjeet, jotka lähetit, -
kun erosin siitä Montrealin tyypistä ja asuin yksin?
En muista. - Siinä oli lainaus Paul Valérylta.
Joka päivä tuli kirje, jossa oli yksi ainoa sana.
Hengitys.
Unelmat.
Hiljaisuus.
Näkymätön tyyneys.
Saavutat voiton.
Minulta meni siihen monta kuukautta, mutta kun niin lopulta kävi...
En tainnut koskaan kiittää sinua.
Varmasti kiitit. - Luultavasti en. Se olisi ollut minun tyylistäni.
Tutkin vähän Sveitsiä.
Kiitos.
Taidan silti lakata ajattelemasta Sveitsiä.
Oletko kuullut portugalilaisesta Fernando Pessoasta?
Pelaako hän Blue Jaysissa? - Hän on runoilija. Tämä on hänen kirjansa.
Hän on kuollut. Hän tappoi itsensä. - Kuka ei olisi tehnyt niin?
Kuuntele silti tätä.
"Lähestyvän illan todennäköisessä viihtyisyydessä, -
kun odotan tähtien syttyvän -
neljännen kerroksen ikkunassa, josta näkee äärettömyyteen, -
uneni liikkuvat rytmin mukaan, jota vaativat pitkät matkat -
toistaiseksi tuntemattomiin maihin -
tai maihin, jotka ovat hypoteettisia tai mahdottomia."
Muistin juuri, että siskosi hymy on ihan kuin hänen isällään.
En koskaan ajattele sitä, sitten näen hänet ja...
Voi taivas. - Äiti...
Ei hätää, äiti. Kyllä se tästä.
Haloo? Ai, hei.
Selvä. Tulemme sinne.
Hei sitten.
Se oli Nic. Hän sanoi, että Elf saa lähteä sairaalasta perjantaina.
Ei.
Eivät he voi tehdä niin.
Lääkärin kanssa on sujunut hyvin, ja ensi kertaa pitkään aikaan -
olen miettinyt paljon musiikkiani.
Siksi soitin Claudiolle ja sovin kiertueesta.
Se on oikein minulle.
Tunnen vihdoin olevani taas oikeilla raiteilla.
Tohtori Johns! - Kyllä.
Hän ei ole valmis. Hän esittää olevansa normaali, -
jolloin ajattelette, että voitte antaa hänen lähteä.
Pyydän, että ette tee sitä. - Hän on oikealla tiellä.
Potilaan pitää tuntea voivansa tehdä tärkeitä päätöksiä.
Hän voi päättää tappaa itsensä.
Eikä kukaan kai halua hänen tekevän sitä päätöstä.
Viime viikolla hän oli täysin masentunut, mutta tällä viikolla...
Paraniko hän noin vain? Mistä syystä?
Hän ottaa lääkkeensä, joten minun on uskottava hänestä hyvää.
Moni potilas on lähtenyt täältä häntä huonommassa kunnossa -
ja pärjännyt silti hyvin elämässään.
Kun se kysymys on ratkaistu, tulevat pappi ja lääkäri -
pitkissä takeissaan juosten niittyjen yli.
On pahat kofeiinin vieroitusoireet, ja tämä kipsi kutittaa helkkaristi.
Onko leikkaus huomenna kuudelta? - On.
Hermostuttaako? - Ei.
Jos äitisi selviää sydänleikkauksesta, minäkin selviän.
Minun pitää lähteä nyt.
Saat levätä.
Me olemme Loewenin sukua. Älä koskaan unohda sitä, Yoli.
Olemme leijonia. - Aivan.
Tädin leikkaus oli ohi. Kaikki oli sujunut hyvin.
Lääkäri oli tyytyväinen ja sanoi meillekin niin.
Sitten tädin elimet alkoivat pettää yksi kerrallaan.
Tämä on miltei liikaa, äiti.
Miltei.
EAST VILLAGEN MENNONIITTAKIRKKO
Tina oli upea. Hän piti isoista hatuista, joissa oli leveä lieri.
Hänen peräänsä vislattiin kadulla.
Hän piti automatkoista, juttelusta myöhään yöhön, -
kunnon halauksista ja hyvistä tarjouksista.
Hän oli äärimmäisen rakastava vaimo, äiti, täti -
ja isosisko minulle.
Kun hääpukuni huntu syttyi tuleen seisottuani lähellä kynttilää, -
hän kiiruhti kotiin ja toi minulle oman huntunsa.
Hänen vahva puolensa oli kahvi.
Kuolemaansa edeltävänä päivänä hän pyysi tuomaan vahvaa kahvia.
Kun se vihdoin saapui... Johan nyt.
Hän ei pystynyt juomaan sitä.
Tina, kaipaamme paitsi sinun apuasi, -
myös myönteisyyttäsi, rakkautta ja hyvää tahtoa.
Olit viimeinen leijona.
Lepää rauhassa.
Elämä opettaa meille aina jotain.
Vaikka joku leikkiikin päähenkilön tuhkilla, -
ei silti tarvitse lopettaa tarinan kertomista.
Seisoin jonossa Notre Dame -katedraalin ulkopuolella.
Siellä oli yli 3 000 osanottajaa.
Edessäni oleva mies kysyi, mistä olin kotoisin, -
ja hämmästyi, kun tulin niin kaukaa hautajaisiin.
Hän oli sinun sankarisi.
Monista puutteistaan huolimatta hän oli tosiaan sankarini.
Aloimme jutella ja kävimme hienon keskustelun Trudeausta.
Hänen omalaatuisuudestaan, lahjoistaan ja elämästään.
Sitten tapahtui kummallinen asia.
Mies kutsui minut kotiinsa juhliin.
Se oli hyvin hieno talo hyvin hienolla alueella, oli samppanjaakin.
Kuvitelkaa minut ventovieraan kotona.
Otitko lasillisen samppanjaa?
En toki.
Haloo? - Oletko puhunut hänen kanssaan tänään?
En, mutta Nic on siellä. - Kunpa he vastaisivat puhelimeen.
Olen kuin takertuva tyttöystävä. - Ja minä olen määräilevä äiti.
Aina kun käyn siellä, Elfin katse kertoo: "Et huijaa minua."
On mahdotonta olla tekemättä sitä.
Vielä kerran.
Odota hetki.
Tietääkö äitini?
Selvä, soitan hänelle.
Haloo?
Onko sinulla vieraita, äiti?
Ei, miten niin?
Mitä on tapahtunut, Yoli?
Kerro minulle.
Kerro nyt.
Elf pyysi käymään kirjastossa hänen puolestaan.
Halusin syödä lounaan ensin. Se sujui normaalisti.
Sitten lähdin kirjastoon, ja hän sanoi ottavansa nokoset.
Kirjastot ja sivilisaatio. - Mitä?
Hän uskoi, että kirjastot olivat sivilisaation perusta.
Hän sanoi, että kun lainaa kirjan, lupaa silloin...
Palauttaa sen.
Luvataan palata.
MARTYNIN HAUTAUSTOIMISTO
Hautaustoimistosta sanottiin, -
että junan törmäyksen takia haluaisimme ehkä nähdä vain käden.
Haluan nähdä Elfin kasvot.
Siinä hän sitten oli.
Päässä oleva reikä oli ommeltu kömpelösti, ja ajattelin:
"Kuka idiootti kursi kokoon siskoni kasvot?"
Kun olin tuijottanut häntä toivoen hänen räpyttävän silmiään, -
avaavan silmät ja nauravan älyttömälle näytelmälle, -
muutin mieleni ja tunsin suurta kiitollisuutta sitä kohtaan, -
joka yritti palauttaa siskoni kauneuden viimeisen kerran.
Elf, luin vihdoin rakasta D. H. Lawrenceasi.
Muistan epäuskosi siitä, etten ollut lukenut sitä.
Olit välillä kyllä kamala snobi.
Olit oikeassa "Lady Chatterleyn rakastajan" ekasta kappaleesta.
"Aikamme on traaginen, joten emme halua suhtautua traagisesti."
"Mullistus on tapahtunut. Olemme raunioiden seassa."
"Alamme rakentaa pieniä, uusia asumuksia, saada pientä toivoa."
"Se on kovaa työtä."
"Ei ole mitään tasaista tietä tulevaisuuteen."
"Meidän on elettävä, vaikka kuinka moni taivas olisi romahtanut."
Tai miten syvälle paskaan olisimme haudanneet itsemme.
Muistatko, kun isäsi yritti perustaa kaupunkiin kirjaston?
Vanhimmat kieltäytyivät. - Hän ei silti antanut periksi.
Hän ei suostunut perääntymään, koska se oli tärkeää yhteisölle.
He sanoivat, että jos hän keräisi 400 allekirjoitusta, -
he harkitsisivat asiaa.
Haloo? - Onko Elfrieda von Riesen siellä?
Miten sukunimi kirjoitetaan? - R-I-E-S-E-N.
Neiti Riesen kotiutettiin monta viikkoa sitten.
Isä lähti ulos ilta toisensa jälkeen.
Se oli mieletöntä.
Ei kai se ole jokin virhe? Hän oli hyvin sairas.
Mistä tiesitte, että hän voi lähteä? - Kenen kanssa puhun?
EAST VILLAGEN KIRJASTO
Hän oli hyvin ylpeä.
Alkaa itkettää vieläkin miettiessäni sitä.
Tämä on kauhea murju.
Henkivakuutusrahoillasi ei saa kovin hienoa taloa Torontosta.
Pidätkö kuukausittaisesta stipendistä romaanisi kirjoittamiseen?
Stipendistä? Uskomatonta, että käytit sitä sanaa testamentissasi.
Ihan Virginia Woolfin tyylistä.
"Naisella pitää olla rahaa ja oma huone, -
jotta voi kirjoittaa kaunokirjallisuutta."
Sait äidin muuttamaan vihdoin Torontoon.
Oli aika kokoontua yhteen. Olimme menettäneet puolet miehistä, -
muonavarat ovat vähissä ja talvi tulossa.
Siitä ei keskusteltu.
Nämä kolme naista asuvat vanhassa talonrähjässä sinun ansiostasi.
Miten sinulla menee? - Ihan hyvin.
Jotkut päivät ovat vähän parempia. - Se on varmasti rankkaa.
Varsinkin kun hän kuoli oman käden kautta. - Älä käytä tuota termiä.
Mitä pitäisi sitten sanoa? - Hän tappoi itsensä.
Jos joku murhataan, sanotko, että hän kuoli toisen käden kautta?
Ei tämä ole mikään "Monte-Criston kreivi".
Se tuntuu vain niin itsekkäältä. - Miten se voisi olla itsekästä?
Jos et ole kokenut tuskaa itse, et voi arvostella muita.
Saisinko toisen kupillisen?
Arvioin nykyään muita sillä, miten he pystyvät tekemään itsemurhan.
Nyt alkoi kiinnostaa. - Kiitos. Mistä pirusta sinä oikein puhut?
Vladimir Putin? Ei ikinä. Jeremy Irons? Kyllä.
Donald Trump? Ei toivoakaan. Siihen tyyliin.
Entä minä? Onko minusta tekemään itsemurha?
VIIMEINEN LÄHTÖ
Järkytyin siitä, miten hyvät arvostelut tämä on saanut.
Osa antoi loistavat arvostelut, -
vaikka kirja löytyi läheisen ruumiin vierestä.
Haluan kysyä sinulta jotain.
Miksi soitat jatkuvasti sairaalaan?
En tee niin.
Mitä nyt? - Seurasin puuhiasi.
Näin puhelinlaskut, puhelut ja tyhjät viinipullot.
Vihdoinkin hyödyt siitä, että luit dekkareita monta vuotta.
Vainoatko sairaalaa, koska he antoivat hänen lähteä?
Tuo on mielenkiintoinen teoria.
En tiedä, mitä teen.
Sen pitää loppua.
He sähläsivät.
Olen pahoillani.
Voimme kamppailla rajusti, mutta voimme myös myöntää tappiomme.
Lakata kamppailemasta ja puhua asioista niiden oikeilla nimillä.
Mitä tehdään, kun oikea nimi ei olekaan oikea?
Niin voi tosiaan käydä elämässä.
Voimme antaa niiden pysyä sillä tavalla.
Olen kirjailija. Minun on vaikea jättää asioita epäselviksi.
Ymmärrän sen.
Ongelmana on, että surusta luopumisen tuska...
Se on jopa tuskallisempaa kuin itse suru.
Meidän on tarkoitus jatkaa elämää.
On lapsen kaltoinkohtelua katsella, kun allekirjoitat eropaperit.
Liiton tuotos on paras henkilö todistamaan epäonnistumistani.
Kerron tuon teorian terapeutilleni, jolla käyn koko ikäni.
Kuulostaa hyvältä, kunhan isäsi maksaa sen.
Pärjäätkö sinä?
Romaani oli lähestymässä loppuaan. Ne olivat oikeastaan muistelmat, -
mutta saatoin kieltää kaiken. Siinä oli lähes 130 000 sanaa.
Kertoisin äidille sanojen määrän aamulla.
Hän olisi taas pettynyt työni surkeaan tuotokseen.
Ei ollut Rotterdam-juonta. En saanut sitä edes kielikuvaan.
Sanat tulivat helposti, ja olin yhteiskunnan tuottavia jäseniä.
Työlläni oli merkitystä. Olin tehnyt parhaani.
Katsoessani kuvaa mietin, -
oliko päätökset jo tehty, mutta emme vain tienneet sitä?
Elfin lempiruno oli Samuel Coleridgen "Ystävyydestä".
"Minullakin oli sisar. Ainoa sisar."
"Hän rakasti minua, ja minä palvoin häntä."
"Hänelle vuodatin kaikki mitättömät suruni."
Luulitko tosiaan, että kirjoituttaisin sen selkääni?
Hetken aikaa pelkäsin sitä kyllä. Saattaisit tehdäkin jotain sellaista.
Mieti, kun pitäisi selittää se kundille ennen seksiä.
Tunnelma voisi vähän kärsiä. - En koskaan enää saisi seksiä.
Älä nyt, olet hyvä saalis. - Se on totta.
Keksin haittoja, jotka eivät ole kovin ilmeisiä.
Muistatko, kun katsoimme auringonpimennystä?
Oli todella kylmä.
Meillähän oli hitsauskypärät.
Mistä sait ne? - En muista enää.
Se oli joku tuttu tyyppi.
Se oli uskomatonta. - Niin oli.
Täydellinen pimennys. - Siksikö sitä sanotaan?
Kyllä. Etkö muista, mitä isä sanoi?
Täydellinen pimennys kulki ohitsemme varhain iltapäivällä.
Seuraava tulee kai 1 500 vuoden kuluttua.
Sitten en kai näe sitä. - En kai sitten minäkään.
Ken tietää?
Mistä kirjasi kertoo?
Meistä.
Se kertoo meistä.
Suomennos: Ilse Rönnberg Scandinavian Text Service