‎UN SERIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
‎Zahăr.
‎Miere.
‎Ceai cu gheață.
‎Sună bine, așa-i?
‎Poate e ușor dulce, ‎poate cere un strop de lămâie,
‎dar tot e plăcut auzului. Sună bine.
‎Sună a ceva ce ai sorbi cu desfătare,
‎ai plimba prin gură ‎și ai înghiți cu un zâmbet larg.
‎Dar dacă v-aș spune că vorba asta,
‎„zahăr…
‎miere…
‎ceai cu gheață” ‎e un cod secret pentru o înjurătură
‎atât de explicită și tabu…
‎că majoritate nu pot s-o audă
‎fără să vadă cu ochiul minții ‎cea mai dezgustătoare
‎funcție corporală ‎pe care această înjurătură o descrie.
‎Zahăr, miere, ceai cu gheață.
‎Un căcat de nota zece.
‎PULĂ ‎REVOLUȚIE
‎PIZDĂ ‎LIMBAJ VULGAR
‎OBSCEN ‎CĂCAT
‎N-am primit niciun căcat. ‎Nici măcar o urare.
‎Mă cac pe el.
‎Înjurătura mea preferată e „căcat”.
‎Căcat împrăștiat!
‎Sigur, cuvântul „căcat” ‎mă duce cu gândul la defecare.
‎E evident.
‎De ce e „căcat” înjurătură?
‎E un cuvânt simplu
‎care e sinonim perfect cu „rahat”.
‎„Am de strâns mult căcat.” ‎Nimeni nu se supără.
‎Facem multe căcaturi mișto.
‎Dacă ei află despre ele pe internet, ‎o să vrea căcaturile mișto.
‎CĂCAT
‎„Căcat” este…
‎un cuvânt ușor de folosit.
‎Îl poți folosi cu orice altă înjurătură
‎și aceea devine haioasă.
‎„E o pulă de căcat, un cur de căcat.”
‎- „Gagică de căcat.” ‎- „Cur căcăcios.”
‎„Uite ce cur căcăcios are!”
‎„Marfă de căcat. Căcat parfumat.”
‎„Ai încurcat-o. Căcat parfumat?”
‎Care sunt originile fratelui mai mare ‎și rebel al cuvântului „caca”?
‎ISTORIA CĂCATULUI
‎Cuvintele nu sunt înjurături ‎de la început. Sunt doar cuvinte.
‎Și, deodată, încep să facă apel
‎la marile tabuuri culturale, ‎la zonele culturale de impact.
‎Cineva a decis, la un moment dat
‎în istoria etimologiei, ‎că aceasta e o înjurătură.
‎E o prostie.
‎„Căcat” probabil a venit…
‎de la un sentiment.
‎Știu că explicația inteligentă ‎e că provine
‎dintr-un termen latinesc ‎sau o altă porcărie asemănătoare.
‎„Căcat” e un termen anglo-saxon.
‎Ca majoritatea înjurăturilor, ‎la început nu era obscen.
‎Așa li se mai spunea excrementelor.
‎Există texte medicale ‎scrise în engleza medievală
‎în care apare „căcat” ‎când e vorba de excreție.
‎În Evul Mediu, mersul la baie ‎era o experiență comună.
‎Nu aveai o cameră doar a ta ‎unde să stai singur pe toaletă.
‎Exista o latrină cu mai multe toalete.
‎Te puteai găsi lângă un necunoscut ‎sau lângă toată familia ta.
‎Ce frumos! Îmi imaginez ‎cum stăm toți și ne căcăm împreună.
‎N-ar fi o societate mai bună ‎dacă, în loc să mergem la baie,
‎unde să stăm pe telefon, ‎să răspundem la e-mailuri,
‎să postăm pe Instagram,
‎am sta lângă altă persoană ‎și am zice: „Ce mai faci?
‎Îți iese căcatul bine?”
‎Să privim omul în ochi când se cacă.
‎Asta ar detabuiza mult treaba rușinoasă ‎pe care o facem la toaletă.
‎Am avea de așteptat ‎mai puțin la Starbucks.
‎Mare căcat!
‎CĂCĂTOARE
‎Despre originea căcatului ‎există o poveste interesantă.
‎Este etimologia folclorică despre cum
‎căcatul obișnuia să fie trecut ‎cu corabia peste Atlantic.
‎Se spune că termenul provine ‎de la „Ship High In Transit”.
‎Povestea spune că, ‎la un moment dat în anii 1800,
‎gunoiul de grajd era trimis ‎peste Atlantic.
‎Ascultați la mine.
‎Într-o zi voi plăti ca gunoiul meu ‎să fie trecut peste ocean.
‎Și trebuia pus pe punte. ‎Dacă-l puneai în cală,
‎lua foc din cauza metanului ‎și a căldurii.
‎Pe cine păcălesc? Încă mă agăț ‎de ideea romantică a vieții pe mare.
‎Libertate, aventură, comoară.
‎De fapt, singurul lucru sigur ‎în viața asta este că…
‎E o poveste jalnică.
‎Eu aș fi inventat una mai bună.
‎Să fim serioși!
‎Înainte să continuăm istoria „căcatului”,
‎să vedem realizările unuia ‎dintre cei mai mari susținători ai lui.
‎Actorul Isaia Whitlock s-a remarcat
‎în ‎Cartierul crimelor‎, ‎folosind „căcat” ca nimeni altcineva.
‎„Căcat” a devenit o parte importantă ‎din cariera mea.
‎N-a fost ceva planificat.
‎El spune: „Căcat.”
‎Sunt din South Bend, Indiana. ‎Familia mea e din Tennessee.
‎Deci avem Sudul și Vestul Mijlociu.
‎Eu le combin pe cele două
‎pentru a obține…
‎Căcat!
‎…cum am început să spun ‎în ‎A 25-a oră, ‎filmul lui Spike Lee.
‎L-am spus și în ‎Cartierul crimelor, ‎când a făcut furori.
‎Whitlock spune „căcat” ‎așa cum Samuel L. Jackson spune „futu-i”.
‎Cele două cuvinte îi transformă ‎în duetul secolului XXI.
‎Începem.
‎Voi spune cel mai lung „căcat” din lume.
‎Căcat…
‎PESTE ZECE MINUTE
‎DUPĂ 22 DE MINUTE
‎S-a demonstrat științific ‎că a spune „căcat”
‎poate fi aproape la fel de plăcut ‎ca actul în sine.
‎Există studii științifice care spun că…
‎te simți mai bine când înjuri.
‎Dacă suferi și înjuri, ‎toleranța la durere crește.
‎Există oameni care nu înjură, ‎care nu proferează obscenități.
‎Însă aceștia se stăpânesc.
‎Auzi oameni spunând: ‎„Nu pot să înjur din cauză că…”,
‎dar folosesc liniștiți cuvinte precum
‎„pluă” sau „flutai” sau „mizdă”. ‎Toate, eufemisme ale unor înjurături.
‎Au aceeași funcție cu a înjurăturilor.
‎Mulți cred că a înjura e cathartic.
‎Că, atunci când ai emoții refulate, ‎asta prinde bine.
‎Să ne gândim la femeile în travaliu.
‎Dacă încerci să scoți un copil prin vagin,
‎nu vrei să spui 90 de cuvinte, ‎nu vrei să spui:
‎„Doamne, împing…”
‎Nu. Spui: „Futu-i!”
‎Și îl aduci pe lume.
‎Bun.
‎Facem un experiment. Ești gata?
‎Sigur, s-o facem. E gheață?
‎Cercetătorul îți cere să bagi mâna ‎într-o găleată cu apă congelată
‎și îți spune fie să repeți o înjurătură ‎cât de mult timp poți,
‎fie să spui ceva neutru.
‎Se pare că poți ține mâna în apă
‎cam cu 50% mai mult dacă înjuri ‎decât dacă n-o faci.
‎NU POATE ÎNJURA
‎Așa.
‎Deci…
‎Fuți pe mă-ta!
‎Ce prostuță sunt!
‎Căcat.
‎Poftim?
‎Căcat!
‎NU POATE ÎNJURA
‎Fuți pe mă-ta!
‎NU POATE ÎNJURA
‎Futu-i!
‎A, b, c, d, e…
‎ÎN JUR DE 28 DE MINUTE
‎Căcat…
‎Căcat!
‎Bucăți de…
‎Căcat.
‎…tort.
‎Nu vreau să spun „păsărică”. ‎Nu m-ar ajuta acum.
‎Nu pot.
‎Da, frate.
‎Gata, îmi ajunge.
‎Futu-i!
‎Futu-i.
‎Futu-i…
‎- Câte secunde? ‎- Două minute și 20 de secunde.
‎E pe bune.
‎Nici nu știi cât voiam să înjur.
‎Când am spus „căcat”, ‎m-am simțit ca în transă.
‎Puterea înjurăturii e importantă.
‎Ne ajută să suportăm durerea.
‎Înjurăturile sunt puternice.
‎Noroc că putem înjura, băga-mi-aș!
‎Experimentul ridică întrebări interesante ‎despre motivul pentru care înjurăm.
‎Dar și despre cum o facem.
‎Pentru a înțelege relația ‎dintre creier și profan,
‎să privim cazul curios al unui impiegat ‎din sec. al XIX-lea
‎pe nume Phineas Gage.
‎Și se scrie cu „g”. Gage.
‎Phineas Gage construia calea ferată ‎lângă Cavendish, Vermont.
‎Vai, ce noroc pe capul meu! ‎Altă zi, altă gaură în pământ.
‎Legenda spune că a uitat să acopere gaura.
‎Explozia i-a proiectat o tijă de 15 cm ‎prin craniu,
‎aterizând la 25 m în spate.
‎Doctorii au fost uimiți ‎că a putut vorbi imediat după accident.
‎Zic: „Căcat!”
‎Căcat pe băț!
‎Toți cunoscuții au spus ‎că și-a schimbat radical comportamentul.
‎Că nu mai era Gage.
‎Căcat!
‎A început să vorbească mai vulgar, ‎să fie mai agresiv.
‎Și i-a fost greu să găsească de lucru.
‎Căcat pe băț!
‎Și și-a pierdut capacitatea de a vorbi.
‎Când se chinuia să rostească cuvinte,
‎înjura.
‎Tija îi perforase lobul frontal.
‎Atunci i-a afectat părți ale creierului
‎responsabile de planificare, ‎de raționament social.
‎Sunt părți pe care le folosim oricând
‎vrem să inhibăm impulsuri.
‎Acesta a fost un caz în care un tip drăguț ‎a devenit un ticălos.
‎Căcat!
‎Cum folosim cuvântul „căcat?”
‎Nu cred că spun „căcat” ca înjurătură, ‎fiindcă îl folosesc tot timpul.
‎Când spun „căcat”, o fac la modul: ‎„Trebuie să iau niște căcaturi”
‎sau „Mă duc să las niște căcaturi”.
‎Iar ca înjurătură: „Futu-i!”
‎„Căcat” și „futu-i” sunt interșanjabili.
‎Dar „futu-i” are mai multă putere ‎decât „căcat”.
‎Când alcătuiesc propoziții în gând,
‎aleg în consecință.
‎„Căcat” e ca un cuțit ‎într-un schimb de focuri.
‎Și „căcat” e foarte eficient.
‎Sunt un mare fan al lui.
‎Asta da movilă de căcat.
‎Să zicem că merg la un restaurant.
‎Zic: „Știi ceva? Vreau să încerc ‎căcatul ăsta nou din meniu.
‎Să gust căcatul prima dată.”
‎Chem chelnerul și spun: ‎„Căcatul ăsta l-am comandat?
‎Ăsta n-are gust ca celălalt căcat.”
‎Chelnerul: „Despre ce căcat vorbești?” ‎Eu: „Căcatul comandat.”
‎Și el zice: „Căcat!”
‎Căcat…
‎DUPĂ CAM 30 DE MINUTE
‎CĂCAT HAIOS?
‎În lumea comediei, ‎glumele cu „căcat” sunt prizate
‎în funcție de cine le ascultă: ‎oameni simpli sau cultivați.
‎În funcție de sensul propriu sau figurat.
‎Sunt glume simple? ‎Depinde cine le ascultă.
‎Nu poți spune tranșant
‎că glumele cu „căcat” sunt simple.
‎Pot fi geniale.
‎Tocmai m-am „cășit”.
‎SURPRIZĂ: VINE POLLY!
‎- Nu știu ce-i aia. ‎- M-am bășit cu puțin căcat.
‎M-am „cășit”.
‎Am urcat pe scenă ‎și-am început despre libertatea femeilor.
‎Copiii nu voiau să audă asta.
‎Apoi am zis: „Cine s-a căcat în autocar?” ‎și au murit de râs.
‎Umorul fecal poate fi sofisticat.
‎Cred că începe să evolueze, ‎îndepărtându-se
‎de percepția oamenilor că e doar frivol.
‎Poate fi ceva de nivel înalt.
‎Totul depinde de context.
‎CĂCAT PE TAVĂ
‎„Căcat” ocupă un loc aparte ‎în familia înjurăturilor.
‎Spre deosebire de cuvintele mai plăcute, ‎cum ar fi „futu-i”, „păsărică” și „cur”,
‎„căcat” e ceva ce nimeni nu vrea.
‎Cum a devenit jignitor „căcat”?
‎Alți termeni pentru „căcat” ‎în Renaștere erau „beray”
‎și „bescumber”.
‎Asta însemna să împroști cu căcat.
‎Un fel de căcare violentă.
‎Vă dați seama ‎de ce nu erau înjurături bune.
‎Nu sunt de impact.
‎„Căcat” e mai limitat ‎din punct de vedere lexical.
‎Asta fiindcă e legat de reziduuri.
‎Așa că se folosește mai mult ‎în legătură cu lucruri mai puțin grozave.
‎Cuvântul în sine a fost ‎destul de inofensiv pentru mult timp.
‎Probabil că nu-l foloseai ‎în discuții normale
‎decât dacă vorbeai cu cineva ‎care se ocupa de căcat,
‎de pildă un fermier sau, poate, un avocat.
‎Dar, îndepărtându-ne de căcatul altora,
‎ne-am distanțat și de cuvânt,
‎evitând să-l folosim timp de sute de ani.
‎Dar de ce am fugit ‎atât de mult timp de treaba mare?
‎Mai mult ca sigur, ‎datoră invenției instalațiilor sanitare.
‎Oamenii au ajuns mai bogați în Renaștere.
‎Și-au putut construi case ‎cu mai multe camere.
‎Așa a apărut ideea modernă a intimității.
‎Odată ce avem ideea intimității ‎și a faptului
‎că unele lucruri trebuie făcute ‎în singurătate,
‎nu cu alții, ‎a apărut tabuul legat de excreție.
‎Atunci, cuvântul „căcat” ‎a devenit înjurătură.
‎În anii 1930,
‎asistăm la apariția unor expresii ‎precum „față de căcat”,
‎„căcănar” și „căcăcios” în uzul curent.
‎Dar a fost folosit în fel și chip,
‎iar cuvântul a căpătat un rol mai mare ‎în cultura noastră.
‎În ultimii 50 de ani, ‎„căcat” a evoluat mult.
‎Ocupă un loc special ‎în rândul obscenităților.
‎E destul de jignitor ‎ca să atragi atenția rostindu-l.
‎Dar nu e atât de jignitor, încât…
‎să iasă complet din discuție.
‎CĂCAT
‎APROXIMATIV 42 DE MINUTE
‎CENZURĂ SUCITĂ
‎Dee Snider, ‎solistul trupei Twisted Sister,
‎a mers împopoțonat la greu
‎în sălile Congresului ‎ca să apere exprimarea artistică în 1985.
‎Centrul de resurse muzicale ‎pentru părinți,
‎co-fondat de Tipper Gore, ‎și-a stabilit scopul de a crește controlul
‎asupra accesului copiilor ‎la muzica ce avea versuri explicite.
‎Mi s-a cerut să vin aici ‎să-mi prezint părerile asupra
‎„subiectului conținutului anumitor discuri
‎și sugestii ca ambalajele ‎să fie etichetate pentru a le oferi
‎un avertisment potențialilor cumpărători
‎privind conținutul sexual explicit ‎sau alt conținut potențial ofensator.”
‎Rezultatul acelor audieri?
‎Abțibildurile cu „control parental”.
‎Exista o energie de neoprit ‎pe care o născuse cultura negrilor
‎și pe care Tipper Gore și alții ‎au încercat s-o oprească,
‎folosind acele abțibilduri.
‎Abțibildul acela mi s-a părut ‎o manifestare rasistă.
‎Așa li s-a părut ‎și tuturor prietenilor mei.
‎A apărut în anii '80, când hip-hop-ul ‎devenise în sfârșit o forță comercială.
‎Nu mai era o mișcare ‎underground.
‎Mi-am zis că e o neînțelegere, ‎o ocazie ratată
‎de-a discuta despre direcția culturii.
‎Oamenii mai conservatori ‎încearcă să-i ponegrească
‎pe cei cu care nu sunt de acord, ‎spunând că limbajul lor e vulgar.
‎De parcă limbajul vulgar ar fi un semn
‎al lipsei de educație sau de inteligență.
‎Era tot frica de cultura tinerilor ‎și a celor de culoare.
‎Cred că doar cuviința, politica ‎și regulile stricte
‎perpetuează și susțin rasismul.
‎Toate lucrurile care-i speriau ‎pe părinți și pe Tipper Gore…
‎tot ce au făcut acele discuri ‎a fost ca tinerii să și le dorească.
‎Era ca un bâlci în suburbii.
‎„Frate, ăsta are abțibild de interzis.”
‎Nu-mi plăcea ‎când se cumpărau cele fără abțibild.
‎Nu-mi place să ghicesc printre rânduri.
‎Am fost înclinată să cumpăr CD-uri ‎cu abțibildul de „control parental”.
‎Îmi amintesc ‎Word of Mouf‎, de Ludacris. ‎Apărea o gură mare, gata de-o felație.
‎Era ceva ultra-sexual ‎și avea abțibildul pe el.
‎Mi-am zis: „Ăsta căcat!”
‎Nu cred în cenzură.
‎Cine a decis că astea sunt cuvinte urâte? ‎Cine a zis: „Ăsta e cel mai urât cuvânt”?
‎Ajungem la o tradiție veche ‎ce remodelează cultura și azi.
‎Puterea transformatoare ‎a limbii engleze afro-americane.
‎Din nou, datorăm mulțumiri ‎culturii celor de culoare
‎fiindcă au transformat ‎toaletele lingvistice în tronuri.
‎„Căcat”
‎a devenit din ceva ce evitam să vedem, ‎să auzim sau să rostim cu orice preț
‎căcatul suprem.
‎CĂCAT ȘI CĂCATUL SUPREM
‎Începând cu anii '70 și '80,
‎există un nou argou ‎care folosește „căcat” peste tot.
‎Gândește-te că ești făcut în fel și chip ‎atât de des, că nu-ți mai pasă.
‎De fapt, cauți moduri de a arăta ‎că atributele nedorite
‎despre care se zice că le ai ‎pot fi ceva de dorit.
‎Dacă ceva e căcat suprem, ‎și așa se face diferența
‎dintre bun și rău, ‎înseamnă că e excelent.
‎Iei ceva negativ și-i schimbi sensul.
‎Dacă cineva zice: „Sunt căcatul suprem”,
‎eu zic: „Mersi mult. ‎Mă bucur că recunoști.”
‎Asta înseamnă ‎să faci ceva sacru din profan.
‎„Răul” era rău doar ‎până a dat Michael Jackson peste el.
‎„Gras” avea conotații negative ‎până a început să însemne „mișto”.
‎„Căcatul” e marfă.
‎Deci a fi mare căcat e lauda supremă.
‎Dar poți fi de căcat, iar asta e nasol. ‎V-ați prins?
‎Este un vers într-o piesă.
‎Mi se pare cel mai romantic din lume.
‎Spune…
‎„Tu ești căcatul ‎în care eu m-am afundat până la genunchi.”
‎Cred că ar trebui să fie un simplu cuvânt.
‎E un cuvânt normal.
‎Nimeni care spunea „căcat” ‎acum 100 sau 200 de ani nu s-ar fi gândit
‎că „acest căcat e delicios” ‎ar fi ceva de bine.
‎„Căcat” e la câteva decenii ‎în urma lui „rahat”.
‎Dacă simți că poți spune „rahat” ‎în orice împrejurare,
‎acolo va ajunge și „căcat”.
‎Indiferent dacă v-ați săturat ‎de căcatul altora
‎sau dacă faceți voi unul,
‎țineți minte că „căcat” ‎este marele egalizator.
‎Indiferent de rasă, religie sau credință.
‎Rege sau țăran.
‎Toată lumea se cacă!
‎DUPĂ VREO 56 DE MINUTE. ‎PROBABIL MAI MULT.
‎Asta e.
‎Sunați la ‎Cartea Recordurilor.
‎Asta e. Am terminat.
‎Subtitrarea: Mircea Pricăjan