SERIÁL NETFLIX
ZÁVĚREČNÝ DÍL
Budu k vám upřímný.
Když provádíte pořadem,
očekává se, že budete udávat směr.
Položíte závažnou otázku, která divákům zaduní v obýváku,
případně na záchodě, pokud se dívají na telefonu,
a během 27 až 34 minut jim v mašličkách dodáte odpověď.
Pěkně jak to určí algoritmus.
Jenže u tohohle tématu je to tak,
že čím víc se o fungování státu dovídám, tím víc mám otázek.
Jasně, celé by to mělo směřovat k tomu,
že stát jsme my všichni. Takže jestli něco neklape,
ozvěte se, zapojte se a pomozte to zlepšit.
A já tomu věřím.
Většinou.
Jenže někdy si taky říkám,
jestli to nejsou jenom kecy.
Třeba v našem dílu o penězích.
Mluvili jsme o tom, že stát musí pomáhat průměrným Američanům,
nejen zachraňovat velké korporace.
Ale řekněme si upřímně,
že na tohle se hlasitě poukazuje přinejmenším od roku 2008.
Jasně, díl o počasí ukázal,
že agentura FEMA je tak nevýkonná kvůli hlubokým strukturálním problémům,
ale změní se něco tím, že jsme je odhalili?
Vždyť tahle agentura byla v pytli,
už když v roce 1992 zasáhl Floridu hurikán Andrew
a moje babička neměla týden čistou vodu.
Chodila kvůli tomu na kbelík! A spousta dalších babiček taky.
Štvalo nás to už tehdy a štve nás to pořád,
ale FEMA všechno vesele mrví dál.
A co teprve to, že někomu stát vysloveně škodí?
Víte, o čem jsme tady ještě vůbec nemluvili?
Dodneška denně dochází k tomu,
že Američany poškozují nebo zabíjejí
trestní soudy, které nás mají naopak chránit.
A přitom i po desítkách let protestů…
BIZARNÍ, ŽE PROTI TOMU DEMONSTRUJU FURT DOKOLA
KONEC RASISMU
Kde není spravedlnost, tam není mír!
Moc se toho nezměnilo.
Jasně, vím, že je to můj stát a že s tím musím sám něco dělat.
Proto taky volím, demonstruju,
střílím tvíty a hashtagy a píšu svému senátorovi tolik e-mailů,
že mi minulý týden v odpovědi poslal „odhlásit“.
ADAME, UŽ NÁM NEPIŠTE.
Ale připadá mi, že to nezabírá.
Takže bych rád věděl,
jak můžeme fungování státu změnit, když je tak obří
a my jsme tak malí.
Jak si máme uchovat naději, že se věci opravdu změní?
Počkat. Naděje, změna… Neříkal to už…
Jasně!
Jak seženu Geralda Forda?
Adame, co tady děláte? Je jedna ráno.
Vy pořád děláte ty daně?
Už to skoro mám.
Už mi chybí jenom jeden, dva… No už jenom pár formulářů.
A tenhle jsem vyplnil zelenou, musím ho vyplnit znova.
Nerad vám to říkám, ale pokud z paddleboardingu nemáte příjem,
tak to je koníček, ne malý podnik.
Tajná služba! Odveďte ho!
Fajn, ať si na vás přijde kontrola.
Víte, mám něco na srdci.
Nemůžeme to probrat?
Fajn. Ale potřebuju něco k snědku. Máte rád burákové máslo?
Jo.
Na sendviče s burákovým máslem a marmeládou mám svůj systém.
Ještě si takhle chystáte sendviče často?
Ne.
Vy to mažete s hodinářskou přesností.
Musíte to dostat do všech růžků.
Jak si ho krájíte, vodorovně, nebo napříč?
Musíte maximalizovat povrch, takže ideálně napříč.
A kůrku si neodkrajujete, viďte?
- Kristepane, co vás to napadlo? - Jen se ptám.
- To jsou vtipy! - Hele.
To je teda slušně…
- Souměrný sendvič. - A proč já to mám tak…
Já jsem patlal, zato vám to jde.
- To jo. - Nemáte ubrousek? Pardon.
Pane jo.
Dal jste si tam moc marmelády.
- Prosím. - Děkuju.
- Posaďte se. Počkat! - Super.
Michelle se hrozně vzteká, když nechám…
Musíte to zase sepnout.
Jo, tou sponkou.
Tak jak to šlo?
- Myslíte natáčení? - Ano.
Upřímně řečeno, zmapovali jsme,
jak stát zlepšuje lidem život, jak životy zachraňuje.
Ale taky jsme viděli,
že často hájí zájmy někoho jiného
než amerického lidu, že lidem i škodí.
Chápu.
Proč bychom si pak měli myslet, že stát stojí za námi?
Tak předně…
Musíme pamatovat na to, že stát stojí na lidech,
stejně jako všechno ostatní, takže se určitě něco podělá,
určitě budou tací, kteří něco dělají ze špatného důvodu.
A druhá věc. Řídit stát je jako řídit
zaoceánský parník, ne motorový člun.
Takže pokud chcete v nějaké záležitosti změnit směr,
určitou dobu to potrvá.
Jenže v pořadu jsme mluvili i o oblastech,
kde lidi požadují změnu už hodně dlouho.
Trestní soudnictví, policejní násilí. Je těžké si jen tak říct:
„No jo, změna je nadlouho.“
- Vím o tom. - Chápu.
Vím o tom a věřím tomu.
Ale stejně mě to občas trápí.
Vás ne?
Jistěže vás to trápí, dává to smysl.
Věci se ale zlepšují právě proto, že lidi nechtějí čekat.
Hlavně nesmíme propadnout skepsi
a říkat: „Tohle se mění pomaleji, než by mělo.
Nedá se nic dělat.“
Protože pokaždé, když jdeme volit
a zvolíme někoho vnímavějšího,
otevírá se nám příležitost k prosazení jistých změn.
Většinou nedosáhneme úplně všeho, co chceme.
Jenže i když něco zlepšíme jen z desetiny…
Jenže u klimatické změny desetina nestačí.
V roce 2008 jste kandidoval jako ten, co přináší změnu.
- A já jsem… - Změnu a naději.
A nekandidoval jste s heslem:
„I když něco změníme z desetiny…“
- To ne. - Chápu, že když jste u moci…
To je dobrá připomínka.
Představuju si, jak jste si pak v Bílém domě říkal:
„To je ale bordel.
Tohle je fakt brajgl. Co tohle ministerstvo vyvádí?“
Jenže žádná změna nenastala,
i když to bylo největší volání po změně, jaké jsem v naší zemi zažil.
Zároveň ovšem lidi zvolili i Mitche McConnella.
Chápete?
Naše země je zkrátka obrovská, rozmanitá a rozporuplná.
Musíme pamatovat na jednu věc.
Z podstaty…
- Měnit tuhle zemi je těžké. - Jo.
Garantuju vám, že každému prezidentovi,
kterého kdy zvolili, v určitou chvíli blesklo hlavou:
„Jmenujte mě na jeden den králem
a já všechno zařídím dekretem.“
Jenže my všemocného, vševědoucího
jedince nebo skupinku,
co za nás bude rozhodovat, nechceme.
- Jasně. - Takže musíme moc rozdrobit.
To znamená, že všechno jde pomaleji
a lidi se musejí dohodnout.
Taky můžeme dát od všeho ruce pryč.
Jenže pak přijdou na scénu sobci, chamtivci a gauneři
a ovládnou ji.
A něco vám povím.
V takové situaci se jim daří.
Četl jsem vaši knihu. Literatura faktu, viďte?
Píšete tam, jak si aktivisti představovali,
že budete prosazovat veřejné zdravotní pojištění.
- Že všechno bude hradit stát. - Ano.
Jenže jakmile jste ve funkci, máte mantinely.
- Ano. - To chápu.
Jenže zároveň si říkám:
„Proč se s těmi mantinely smiřovat?“
Vy jste začínal jako aktivista.
Ano.
A ti mají možnost vystupovat radikálně.
Litujete někdy,
že jste šel do politiky a nezůstal u aktivismu,
protože jste jako politik pozbyl volnost?
Bezpochyby. Víte…
Každý v sobě máme jasnozřivý hlas,
který má potřebu říkat věci na rovinu.
A každé hnutí se tím pádem v jistou chvíli
musí vypořádat s tím, že ne každý s vámi souhlasí.
A vy musíte manévrovat mezi tím, jaký svět v reálu je,
a tím, jak by měl ideálně vypadat.
To je manévrovací prostor nás všech, kteří chceme něčeho dosáhnout,
ať už jsme aktivisti, nebo politici.
Faktem je, že existují různé role.
Takže já tu sedím jako bavič,
který objevil nějaký problém.
A vyřvávám o něm do televizního éteru, aby to každý slyšel.
Ale jak s tím můžeme začít něco dělat?
- Ten problém je obrovský! - Koukněte…
Najděte si něco, co vás zajímá, co vás rozčiluje,
co vás trápí, zkuste najít podobně smýšlející občany
a začněte to měnit.
A taky musíte pamatovat na to,
že stát neřídí jen federální vláda.
Jsou tu i vlády jednotlivých států, městské samosprávy,
okresní samosprávy.
Takže hromadu rozhodnutí
nedělá prezident.
Dělá je někdo, koho nejspíš zvolilo
tisíc, deset tisíc voličů.
Když to takhle řeknete, zní to naprosto logicky.
Moc vám děkuju.
- Dáme si ten sendvič? - Jasně.
- Výborný. - Ten můj je blaf.
- Díky za sendvič. - To máslo vám nechutná?
Díky, že jste si udělal čas.
Ať zvládnete ty daně.
Zatím se mějte.
Může se burákové máslo zkazit? Nechápu to.
Během celého pořadu zdůrazňuju,
jak zásadní význam má federální vláda.
A je to tak, jenže zároveň je to kolos, který se jen těžko mění.
Jenže řízení probíhá i jinde
a tam můžeme mít mnohem větší vliv.
Na téhle úrovni mají politici obrovskou moc nad každou vteřinou
našeho všedního života.
Zasedání městské rady je oficiálně zahájeno.
Prosím o zápis,
že jsme překonali rekord v účasti dvou občanů.
Vím, že to nedělá valný dojem.
Jenže místní politici mají ve skutečnosti obrovskou moc.
Bod číslo jedna: voda, kterou pijete.
Kdo je pro, abychom v rámci úspor přešli z pitné vody na vodu z řeky?
PŘEDSEDA RADY
Co to…
Bod číslo dvě: silnice, po nichž jezdíte.
Kdo je pro omezení rozpočtu na infrastrukturu?
Sakra, kdo má tohle na starost?
Bod číslo tři: jaké budovy se postaví.
Kdo je pro, ať se místo sociálních bytů postaví krámy?
Přijato, zívačka.
Územní plán změněn.
NOVĚ OTEVŘENO
Tyjo, musím na ty schůze začít chodit!
Ale nejdřív se nadlábnu.
Ale to není všechno.
Moc některých místních politiků je opravdu obrovská.
Tak třeba rada nevadského okresu Clark.
S šesti neznámými kolegy řídíme celý turistický bulvár Las Vegas Strip.
V roce 2019 měla kasina v našem okrese tržby ve výši 22 miliard dolarů.
My, úplné nicky, jsme tím pádem nejspíš nejmocnější politici
ve státě Nevada.
S radostí vám oznamuji, že vaše povolení na nové kasino je…
schváleno!
Viděli jste to? Systém funguje, přátelé.
Někteří místní činitelé mají takovou moc,
že to má dopad na celý svět.
Třeba texaský železniční výbor.
Jenže já nedělám do vlaků, ale do ropy!
Takže navzdory názvu
má naše trio moc nad obrovským texaským odvětvím těžby ropy
a zemního plynu.
Tohle odvětví tvoří asi pět procent celosvětové těžby ropy.
Takže…
Omezíme těžbu a začneme bojovat s klimatickou změnou?
Kdepak.
PŘEDSEDA RADY
No není to šílený?
Vždyť jsou to volení politici. Mají obrovitánskou moc.
Většina z nás přitom vůbec neví, že existují.
Vyjmenuju vám víc hráčů Red Sox z ročníku 2004
než radních města, kde žiju.
Jasně, Jason Varitek je skvělý zadák, ale na můj život nemá vliv.
Zato tihle činovníci
jsou příčina, ale taky možné řešení našich největších problémů.
Zvlášť našeho dysfunkčního a diskriminačního trestního soudnictví.
Co to máte v tom pytlíku?
- Křídla. - Cože, kvér?
Jakej kvér? Jak jste to v tom mohla slyšet?
V Americe končí ve vězení nejvíc lidí ze všech států na světě.
Tvoříme pouhá čtyři procenta světové populace,
ale z celosvětového počtu vězňů máme téměř 20 procent.
Takhle věznit lidi ve velkém nedává vůbec smysl.
Kdo za to ale může?
Ukazuje se, že skoro 90 procent vězňů
sedí ve státních a místních věznicích.
Tohle zavírání ve velkém nemá tudíž nejvíc na svědomí
prezident, váš senátor ani kongresman.
Ale já, vaše místní prokurátorka.
V trestním soudnictví
mají okresní prokurátoři neskutečnou moc rozhodovat, kdo bude obviněn
a z čeho.
A takhle to chodí.
VŠEDNOHRAD, 17:22
Tomuhle mladíkovi je osmnáct, je to jeho první provinění.
Můžeme ho s výstrahou poslat za kurátorem,
nebo ho obvinit ze zločinu a zničit mu život.
Vy jste prokurátorka, je to na vás.
To je teda morální dilema.
Kecám, není!
Kandidovala jsem s tím, že budu dráb.
PRO KUKUČ PROKURÁTORKOU!
Takže jestli se chci nechat zvolit znovu
nebo to dotáhnout na guvernérku, jak si přál taťka,
nejlepší je každého sejmout zákoníkem.
Vidíte? Je nervózní. Jasná známka, že je vinen.
Řeknu vám to na rovinu, mladíku.
Asi 95 procent trestních případů
se vůbec nedostane k soudu.
Skončí dohodou o přiznání viny.
To z prokurátorů jako já v zásadě dělá soudce i porotu v jednom.
Vy máte na krku obvinění z toho,
že jste se smrticí zbraní vyloupil prodejnu lihovin.
Vždyť jsem tam vůbec nebyl! Kupoval jsem si křídla!
Vidíte? Ještě mám na tváři omáčku. Pálivou.
Nedáte mi ubrousek nebo…
Mně to připadá jako krev.
Takže svoje oběti pojídáte.
Vy jste fakt úplně tupá.
Dolní sazba je 20 let.
Takže to s tím svým chaboučkým alibi můžete risknout u soudu,
nebo se můžete přiznat
a dohodnout se!
RUCE MUSEJÍ BÝT VIDĚT
Sedm let.
Tohle mi nejde na rozum.
Badatelé jsou přesvědčeni, že už od devadesátých let
je tohle zavírání ve velkém důsledkem toho,
jak velkou pravomoc udělovat přísné tresty mají okresní prokurátoři.
A my voliči pro to hlasujeme.
Zároveň to ale znamená, že to můžeme změnit.
Stačí v komunálních volbách volit jinak.
Problém ovšem je, že k nim téměř nikdo z nás nechodí.
Média každé čtyři roky
věnují obrovskou pozornost prezidentským volbám,
ale těm komunálním prakticky žádnou.
Hlásíme se živě z naší střední školy,
odkud náš veřejnoprávní kanál vysílá debatu k letošním komunálním volbám.
Dobrý večer, já jsem Madison, místopředsedkyně Mladých novinářů
a poslední zdejší reportérka od chvíle, kdy facebook pohřbil místní noviny.
První dotaz: Pane radní Appletone,
proč by měli lidé volit vás?
Upřímně řečeno, většina stejně nevolí.
Podle nedávné studie chodí v komunálních volbách k urnám
pouhých 15 procent voličů. A média o kampani skoro neinformují,
takže většina voličů o nás nic neví.
Já se například vůbec netajím tím, že mám poměr s koněm své sekretářky,
a nikdo o tom nenapsal ani blogový příspěvek.
Tak mě volte třeba proto, že jsem první v abecedním pořadí.
- Au. - Pardon.
Co tady vůbec dělám já? Moje zvolení je pouhá formalita.
O volby je tak nízký zájem,
že v městech pod milion obyvatel
kandidát na okresního prokurátora většinou nemá soupeře.
Takže mě volte, nebo klidně ne.
Je to jedno, protože nikdo jiný na výběr není.
Všechno? Tak fajn.
Prosím. Mír.
Je úžasná.
A teď k mladým lidem.
Mladí jsou klíčová součást voličstva,
a přece ke komunálním volbám chodíme ještě míň než k celostátním.
Už jsou interpelace?
Nejsou, ještě…
Polib si, zoomerko!
U 65letých je až sedmkrát vyšší pravděpodobnost
než u 35letých, že půjdou ke komunálním volbám.
Takže na tom, co chceme my, záleží víc než na tom, co chcete vy.
A my chceme míň rapu
a víc karamelek.
To zařídíme, paní.
A tím náš čas vypršel.
Prosím, urny jsou vám k dispozici. A pamatujte: E pluribus unum.
To je teda depka.
Ale má to i světlou stránku.
K těmhle volbám chodí tak málo lidí, že má každý hlas neskutečnou váhu.
No tak když mi to nikdo nehodí, tak si to asi hodím sám.
Vyhrál jsem!
Koukněte, já to chápu,
v komunální politice se nikdo nevyzná, je to nuda
a věnovat se jí si žádá čas a prostředky,
což spousta lidí prostě nemá.
Je těžké brát ji poctivě.
Ale co kdybychom ji poctivě brali?
Jak by se naše města i venkov proměnily,
kdybychom se všichni zapojili do systému,
u nějž ti u moci spoléhají, že ho budeme ignorovat?
FILADELFIE
Věříme ve vítězství!
FILADELFII ZPĚT LIDEM: VOLEBNÍ MÍTINK
- Dobrý den, já jsem Adam. - Zdravím, Adame.
Rick Krajewski, reprezentant za 188. okrsek ve Filadelfii.
Nikil Saval, senátor za první senátní obvod,
což je centrum a jih Filadelfie.
Nikil tohle hnutí spoluzakládal
a já se připojil v počátcích.
A vaše hnutí vzniklo proto, aby byl zvolený progresivní prokurátor?
Tohle byl ten důvod?
Řada z nás vzešla z místní kampaně Bernieho Sanderse v roce 2016
a chtěli jsme se uchytit v našich čtvrtích.
- Jo. - Jo. Udělali jsme si analýzu.
Přemýšleli jsme, na jaké volby se zaměřit,
aby to mělo na Filadelfii výrazný dopad.
A došlo nám, že je to volba prokurátora.
Tohle je totiž nejzbídačenější
velkoměsto v USA a máme tu nejvíc vězňů.
Takže jestli chceme být slyšet, tohle je naše příležitost.
Před čtyřmi lety
jsem jako dobrovolník s hrdostí obešel stovky domů
a sehnal desítku agitátorů, aby obešli tisíce dalších domů
a pomohli zvolit Larryho Krasnera.
A za ty čtyři roky
se Krasnerovi spolu s námi povedly neskutečné věci.
Žádali jsme, aby se omezily peněžní kauce,
aby skončil boj proti drogám a nekontrolované policejní zásahy.
A Larry Krasner to zařídil.
Vám se povedlo proměnit město, kde žijete.
Ale vy nejste profesionální politici, viďte?
- Až doteď. - Už jo.
Dokud vás taky nezvolili.
Ale tys mi, Ricky, říkal, žes byl softwarový inženýr, a…
Já jsem byl novinář.
Jaký to byl pocit?
Skoro jsem mu hupsl do náruče.
- Fakt že jo. - Je to tak.
Nejenže jsme totiž vyhráli,
my jsme dostali dvakrát tolik co ti za námi.
Takže jsme jim nakopali zadek.
Jo!
Deklasovali jsme je, což bylo ohromné, protože to znamenalo,
že se nám daří velká věc. Chápete?
- Jasně. - Je to fantastická věc.
- Dodává nám to totiž naději. - Úžasný.
Je nám jasné, co je potřeba.
Posledních 50 let máme v politice jen samé šarlatány a budižkničemy.
ZA PRÁVO VOLIT
Dejte si pozor!
Jdeme po vás!
Půlka těchhle lidí bude jednou někam kandidovat.
Je vzpruha vidět, jak lidi vyjdou do ulic
a opravdu pracují na změně.
- Cítíte to tak? - Rozhodně jo.
Lidé o tomhle systému říkají, že je nefunkční,
ale on nefunkční není.
Vybudovali ho, aby takhle celé ty roky fungoval.
- Jo. - Celé ty desítky let.
- Aby naše lidi držel za mřížemi. - Jasně.
Takže musíme začít ten systém demontovat.
A tímhle způsobem
musíme dosazovat správné lidi na správná místa.
- Jasně. - Lidi, co stojí za náma.
Co stojí za obyčejnýma lidma.
A dá-li Bůh, taky chci kandidovat. Začnu odspoda.
- Kandidovat? - Jo.
Chci někam kandidovat, protože lidi jako my potřebujeme.
Ke mně dokáže promlouvat člověk, který si prošel tím, co já.
- Cože chceme? - Spravedlnost!
- Kdy ji chceme? - Hned!
- Cože chceme? - Spravedlnost!
- Kdy ji chceme? - Hned!
Takže ať všichni vyrazí, jde se klepat lidem na dveře!
Mír!
Takže tahle podomní agitace…
Takhle to děláte? Proč je to tak důležité?
Lidi dostávají haldy politických letáků, slyší to v televizi
a podobně, ale opravdu si promluvit…
Nejde jen o ideologii, všichni v tom nejsme zajedno,
ale často máme stejný zájem, zažili jsme stejné věci.
Naše děti třeba chodí do stejných škol.
A v takovýchhle věcech máte něco společného
a v tu chvíli se dostáváte na vyšší, politickou úroveň.
A takhle se vážně dá dosáhnout změny?
Stačí se bavit se sousedy?
Jo. Desítky lidí obejdou během několika měsíců
tisícovky domů.
I ve velkoměstě to přináší změnu.
Koukněte na tu show.
To je na tomhle městě skvělý.
Sakra!
- Co bageta, dobrá? - Jo, moc dobrá.
- Jo? - Jo.
- Nechcete si zastřílet? - Tak jo.
Sice to neumím, ale…
Tak jo.
Jsem spokojenej.
- Můžu se vás na něco zeptat? - Jasně.
Na začátku tohohle dílu jsem se ptal,
jak můžeme změnit fungování státu, když je tak velký
a my tak malí.
Lidi se upínají na celostátní politiku.
Dává to sice smysl, protože má velké dopady,
jenže to, co můžete ovlivnit
a co ovlivňuje vás, jsou lokální záležitosti.
Na téhle nižší úrovni to řídí lidi jako my.
A tyhle věci se šíří řetězově po celé zemi,
všechny tyhle komunální kampaně a lokální změny.
A všechno to vychází zezdola.
Přesně takhle probírají změny zezdola.
Tohle nám dává možnost říct si:
Tak čeho musíme dosáhnout na úrovni Kongresu,
na úrovni Senátu?
A na základě toho teprve můžeme řešit ucelený obraz.
Neuvěřitelný. Úžasný.
Nechcete si naposledy hodit?
Dobře.
Stojím správně?
Jasně. A pamatujte, hlavně obloučkem.
- Obloučkem! - Oblouček!
Jasně že jsem se netrefil. Sestříhali jsme to.
Ale jsou fakt neskuteční.
To jejich hnutí pomohlo zvolit nového okresního prokurátora,
který teď ve Filadelfii dává do pořádku trestní soudnictví,
a navíc inspirovali stejná hnutí po celé zemi.
A to i v Los Angeles, kde bydlím.
Fakt. Los Angeles nejsou jen kulisy pro reality show.
To místo existuje a má své problémy.
A v roce 2020 už jsem měl po krk toho,
jak blbnu kvůli celostátní politice, kterou jsem sledoval ve zprávách,
a rozhodl jsem se zaměřit na místní agendu.
Začal jsem chodit na ta uzívaná zasedání rady
a jako občan interpelovat.
Jsem v místní skupině k tématu bezdomovectví,
které hodně řeším,
a dobrovolničil jsem kandidátovi na radního,
který slíbil bojovat proti policejnímu násilí, krizi bydlení
a klimatické změně v našem městě.
Vidím, že mám na správu věcí veřejných u nás doma reálný vliv,
a došlo mi, že nejsme bezmocní.
Velká změna je možná, stačí začít malými věcmi.
Víte, v čem tkví problém, když se řekne „stát“?
Že to zní tak mohutně. Tak monoliticky, tak vzdáleně.
A přitom ho máme hned za dveřmi.
A tvoří ho taky lidi.
Lidi, co každý den ráno vstávají do práce,
protože je to zkrátka jejich zaměstnání.
A někdo ho dělat musí.
Lidi, co se strašlivým nasazením chrání druhé.
Lidi, co druhým usilovně slouží,
i když je systém nastavený proti nim.
Lidi, co jdou po hlavě za změnou k lepšímu.
Lidi jako my.
Lidi jako vy.
A lidi nejsou dokonalí.
Já sám jsem pablb a nejsem jediný.
Takže i náš stát má k dokonalosti daleko.
Moc jsem nevěděl,
jak to všechno, co jsem se při natáčení dozvěděl, shrnout.
Náš stát je mocný, demokratický, starostlivý, ale i zhoubný,
diskriminační a krutý.
To všechno zároveň.
Protože my lidi jsme taky takoví.
Ale zlepšovat svět je možné a ve svých nejsvětlejších chvilkách
náš stát představuje nástroj, kterým ten svět
můžeme pro sebe i pro druhé zlepšovat.
Stačí jen chtít.
A o tohle stojí za to usilovat.
A hotovo.
Víte, přátelé,
dělali jsme si v tomhle pořadu legraci, jak zápolím s daňovým přiznáním,
ale to jsem jenom hrál.
Ve skutečnosti mi daňové přiznání jde od ruky. A vám může taky.
Stačí využít šikovné formuláře na IRS.gov.
Dokonce vám ho zdarma pomůžou podat.
Loučí se s vámi exprezident.
České titulky: Petr Štádler