- Procházky po Paříži miluji. - Já taky.
Pamatuješ, jak jsme si vyprávěly vtipy?
Miliony hloupých vtipů.
Pořád dokola mě bavily vtipy typu: „Ťuk ťuk. Kdo tam?
Banán. Jaký banán?“
„Ťuk ťuk. Kdo tam? Ranč. Jaký ranč?
Přece pomeranč.“
- Ten mě hrozně bavil. - Tvé děti baví taky.
Byly jste s babičkou trpělivé, protože jsem ten vtip říkala pořád dokola.
- Hele. - Koukej. Ten se nebojí.
Je odhodlaný.
Není to hezké, ale ta jeho malá hlava je hrozivá.
A to, jak hýbe hlavou, mi připomíná tu školu pro klauny.
Dopředu a dozadu…
Dopředu, dozadu.
- Kroužíme. - Kroužíme.
Z Paříže jsme se přesunuly do Filadelfie
a setkaly se se zábavnými kurážnými ženami
a zjistily, jakými překvapivými způsoby může smích změnit ženám život.
Paní Clinton, jde vám to.
Říkejte mi Hillary.
Hillary, váš nos.
A já myslela, že ženský na to…
Když jde o problémy s pérem, chlapi to mají vyřešený.
- Musíme slušně. - No jo.
KURÁŽNÉ ŽENY SE SMĚJÍ JAKO POSLEDNÍ
Namasté, New Yorku!
Něco málo o mně. Jsem přistěhovalkyně.
Na začátku jsem v kapse měla devět dolarů.
V bance 10 000, ale v kapse jenom devět.
Nechci hrát na city.
Proto tady nejsem. Přišla jsem vám ukázat svůj ohoz.
Jsem z Jersey, města diverzity.
Je tam 33 000 italských katolíků a šest muslimů z mé rodiny.
Žily v obou světech. Transsexuální ženy toho vědí víc než cis ženy.
Třeba vědí, jaký máme dostávat plat.
Když my ženy jdeme na pódium, tak se děje něco, co u chlapů moc ne.
Chlapi v publiku dělají tohle.
A atmosféra zhoustne.
- Takže musím začít. - Jo.
„Co je? Co to máte s rukama? Nechcete tleskat? Dobře.
Tak já budu mluvit jenom na ně.“
Ženská přijde na pódium a všichni…
Minutu jenom tak zírají.
Neposlouchají, jenom na vás zírají.
Jo, první vtip přijde vniveč,
- protože si říkají: „Ženská.“ - Ale…
A proto je plno žen oblečených…
Já nosila blejzr, aby mi nezírali na prsa.
Aby si ženský nemyslely, že jim chci svést chlapa.
- Nechci, aby nějakej chlap… - Jo.
Ženy to promýšlejí, ale chlapi na sebe hodí cokoliv.
- „Jestli bude čas.“ - Košili od hořčice a tak.
Když jsem začínala, v každém vystoupení byla jen jedna žena.
Překvapuje mě, že se známe.
Baviček je hodně.
Viděla jsem něčí fotku a nechápala, proč tu holku neznám.
Nebylo to možné.
Kolikrát jste tady vystupovaly?
- Nesčetněkrát. - Nejmíň 200krát.
- No to mě podržte. - Ty jo.
- Jo. - Moje máma ještě říká „no to mě podržte“.
Proč je málo vtipů o Americe začínajících „ťuk, ťuk“?
To nevím.
Za svobodu se zvoní.
To je docela chytré, chce se trochu zamyslet.
Neláká vás stand-up?
S humorem mám trochu odlišnou zkušenost
- než většina lidí… - Ale ne.
…protože když jsem byla malá, dělali si ze mě legraci profesionální baviči.
- Jo. - Jo.
A taky otřesní političtí komentátoři jako Rush Limbaugh.
Ale to bylo jiné. Ten nás nesnášel už dlouho
a nenáviděl vše, co ty a táta představujete.
Bylo to vlastně jednoduché, protože nešlo o mě.
Ale když mě zesměšňovali na SNL, šokovalo mě, že se sešla parta dospělých…
Jo.
…kterým to připadalo jako dobrý nápad.
Nikoho tam nenapadlo, že utahovat si z dětí není úplně ono.
Nepřišlo mi to ani vtipné, ani v pořádku, takže mi nepřipadal vtipný veškerý humor.
- To je pochopitelné. - Já si z dětí dělám legraci pořád.
Někteří rodiče se uráží.
Při zmínce alergie na arašídy se naštvala jedna žena.
Řekla jsem jí, že alergie na arašídy opravdu existuje, že to je fakt.
Je to sice tvrdý oříšek, ale je to tak.
Rozesmála jste náš štáb.
Které baviče máte ráda?
- To nevím. - Vezmu vás do Comedy Clubu.
Tak jo, možná to potřebuji.
Chelsea, víš, co se stane, když v Paříži vypiješ moc čaje?
- Ne. - Budeš potřebovat pomoč.
To je pod tvoji úroveň. Nehledej v tom dvojsmysl.
Někteří baviči pomocí komedie otevřeně probírají ožehavá témata.
Třeba to, jak funguje ženské tělo.
Kenyo, chci zkusit nějaký nový čaj.
- S kofeinem? - Tím lépe.
Já mám nejradši indický čaj.
Tak jo.
- Já bych si dala Alicin čaj. - Skvělé.
Já bych si dala kávu.
- To nemyslíte vážně. - No jo. Pardon.
- Já vás chápu. - Díky, Kenyo.
Musím vám říct, že moc ráda vidím,
- že jste zdravá a spokojená. - Jo!
Hodně vás potrápila endometrióza, ale zjevně jste to překonala.
Chceme si povídat o komedii a o tom, co vlastně znamená být bavičem.
A vy jste si prošla…
Jste přece taky žena.
Ano, na vystoupení si s sebou beru i své vaječníky,
takže se o tom klidně bavme.
Nenechávám je doma.
Už od první periody jsem vždycky měla hrozné křeče.
Z té bolesti jsem zvracela.
A lidi mi říkali, že ženy ty křeče mívají, tak ať se s tím vyrovnám.
Později mi říkali, že pomůže brát antikoncepci.
Ale to neřeší příčinu.
Určit, že jde o endometriózu, je bez operace náročné.
Mám na to jeden vtip.
„Mám problém, co budeme dělat?“
„Promiňte, neproběhly na to studie, protože se to týká jenom žen.“
- Ano. - „Zato máme třeba žvýkací viagru.“
Jo.
Když jde o problémy s pérem, chlapi to mají vyřešený.
Spolknout prášek je dřina.
Nechtějí, aby se chlapi… Co kdyby se udusili?
Takže to má příchuť a dá se to žvýkat. To je přece ujetý, ne?
FILADELFIE
- Wando. - Zdravím.
- Božínku. - Sluší nám to.
- Paní ministryně? - Jen Hillary.
- Fajn. - Vidíte ty košile?
Jména máme napsaná tady, kdybyste je zapomněla.
- Vtipné košile. - Jak z Laverne & Shirley.
- To se mi líbí. - Mně taky.
- Tak jdeme na to? - Jo.
- Vyberte si kouli. - Jo.
- Vy máte vlastní? - Mám. Ano.
- Profesionální. - Ano, Chelsea, utrácím.
- Vlastní boty. - Co?
Tady se na nás něco šije.
Božínku, Wando.
Řeknu vám, že se mi moc líbilo, jak jste mluvila o období po přechodu.
- No jo. - O tom nikdy nikdo nemluví.
Člověk žije 40 50 let ve svém těle,
- ale zničehonic se vymkne kontrole. - Ano.
- Dala jste svému břichu jméno, že? - Esther Roll.
S Esther Roll jste si blízké.
Ano.
Když jsem tím procházela, říkala jsem si, že by se o tom mělo mluvit.
Uvědomila jsem si to, když jsem šla za doktorkou
a říkala jí, že se ty návaly horka nedají vydržet.
Že jsem v práci, a zničehonic musím přerušit natáčení,
protože se hrozně potím, a ať mi na to něco dá.
Řekla mi, že se na to dává Xanax nebo tak něco.
Ale hodně to vypovídá o zdravotnictví a o tom, jak si žen váží,
když vymyslí jenom něco ve stylu: „Dejte té šílené ženské prášek.“
- Opět ten stereotyp, že žena je hysterka. - Ano.
Jelikož se věnujete komedii, můžete tohle tabu nabourat a říct,
že je třeba o tom diskutovat.
Ženy tak nebudou osamělé.
Můžete o tom mluvit i víc.
To budu, protože se s tím ještě vypořádávám.
Pojďme hrát.
- Máte bowlingovou přezdívku? - Aha.
- Dám tam „Posypka“. - „Bouře.“
Mám ráda počasí.
Já budu „Šepot“.
- Tichá, ale potenciálně smrtící. - Šepot. Dobře.
Tady máte stojánek.
- Skvělé. Díky. - Ty jo.
Takové dobroty nám noste dál.
- Pane jo. - Čajové koláčky pro vás.
Koukněte na to, jak jsou velké. To snad nemůže být legální.
Podržte si ho. To je vážně něco.
Opatlala jsem to, tak to je moje, že?
Někomu jsem říkala, že se s vámi dnes uvidím,
a ten někdo na to řekl:
„Hrozně moc ji obdivuji, že dokáže upřímně říct, jak je těhotenství náročné.“
Ve filmech vidíte, jak se ženská vyčůrá na kus plastu a pak maluje pokojíček,
směje se u toho a je strašně veselá. To je všechno.
Já ale zažila naprosté peklo.
Pomoc.
Být těhotná je fakt bomba.
Nic lepšího neznám.
Ženy nikdo neposlouchá.
Serena Williams málem zemřela, když rodila.
Neposlouchali, když říkala, že je něco špatně.
- To je pořád, že? - Ano.
Je neuvěřitelné, že ženy teď protestují za svá reprodukční práva.
Musí jim to připadat úplně ujetý.
Na protesty chodí i starší ženy s transparenty.
Už tak od 70. let.
Jo, já myslela, že už je to za námi.
Prošla jsem kolem tlusťocha
s transparentem: „Ne interrupci.“
A já na to: „A tys byl někdy těhotnej, debile?“
Vyrůstala jsem na Whoopi…
I ostatní lidi mají divnej pupík…
…na Gildě…
…mají spletenec nebo díru nebo zatočenej nebo vypouklej jako kouli od dveří.
Voilà.
…a Joan.
Jestli máte někdo plochou hruď,
tomuhle se říká přemisťovačka.
Odtud to všechno tlačí nahoru.
Tlačí a tlačí.
Veškerou kůži to posune nahoru. Pupík mám až tady a…
Margaret Cho mě hodně ovlivnila.
Slovo vagina nemůžu ani říkat,
protože tu svoji nepoužívám.
Chcete ji někdo?
Můžete si tam dát knížky a tak. Nevím.
Udělat z ní květináč.
Moms Mabley.
Jackie „Moms“ Mabley.
Oblékala si staré oblečení, neměla zuby a na hlavě měla jakýsi hadr.
Byla jsem mladá holka, a ta černoška, co si na nic nehrála, mě opravdu oslovila.
Pamatuj si, něco jsem pro tebe udělal.
Řekl jsem ti jméno.
A já: „Jo, taky pro tebe mám jedno jméno.“
Už od pěti jsem chtěla hrát v General Hospital.
Jako většina muslimek z Jersey.
A Hollywood se postiženým vyhýbal.
Lidi jako já jsem viděla u stand-upů.
Třeba Richarda Pryora.
Tak jsem si říkala, že zajdu na kurz
a stane se ze mě vyhlášená televizní bavička.
Ale to se stane, až se tohle dostane do televize.
Prosím o veliký potlesk pro Maysoon!
Pro ty, co mě neznáte.
Opravdu nejsem opilá.
Doktor, co mě přivedl na svět, opilý byl, takže mám poškozený mozek, ale nevadí.
Mám 99 problémů a obrna je jenom jedním z nich.
Na olympiádě utlačovaných bych vyhrála zlatou.
Jsem z Palestiny, jsem muslimka, nejsem bílá,
jsem rozvedená, jsem postižená a víte, co ještě?
Jsem z Jersey.
Richard Pryor byl hrozně neslušný.
Takže jsem přemýšlela, nakolik dokážu být na pódiu urážlivá.
Napadlo mě, muslimku, dělat vtipy o Panně Marii.
Tehdy mi ale nedocházelo,
že se na lidi s postižením nahlíží jako na dětinské a asexuální.
Když jsem na pódiu mluvila o sexu, lidi jakože…
„Muslimka mluví o sexu. Postižená muslimka mluví o sexu.“
Úplně je to odrovnalo.
Vás svobodné lidi nikdo nevaruje před tím,
že návyky vašeho partnera začnou být hrozně rychle protivné.
Ten můj měl jeden návyk, ze kterého jsem úplně šílela.
Vztah ukončilo vlastně to, že neustále dýchal.
Jakože nádech, výdech.
A já: „Mohl bys na pět minut přestat?“
Já při narození nedýchala a nic mi není.
Ty staré obchody mám moc ráda.
Víš co?
Tahle sýrárna jednou vyhořela.
Opravdu?
Ale teď už je to „do-brie“.
Měla jsem se zasmát? Nepřišlo mi to vtipný.
S Chelsea nejsme v Paříži, abychom vyprávěly ubohé vtipy.
Paříž je známá jako centrum klaunů.
A my se zde setkáme s klaunským mistrem Philippem Gaulierem.
Klauny školí už 50 let.
Mezi jeho žáky patří Emma Thompson a Sacha Baron Cohen.
Byla to katastrofa.
Nikdo se nesmál.
Katastrofa.
Philippe, jak jste se z rodiny lékárníků
vypracoval v jednoho z nejlepších klaunů?
Nikdo nikdy neví, proč je někdo z rodiny…
ZAKLADATEL GAULIEROVY ŠKOLY
- …idiot a blázen. - A to jste vy?
- Jo. - Ne.
HEREČKA / UMĚLKYNĚ
Byl jsem zlobivý chlapec.
Zlobivý chlapec?
Pamatujte si, dělat klauna je chyba.
- Jo. - Krásná chyba.
Krásná chyba.
Hodně chyb krásných není, ale tahle ano.
Abychom si vyzkoušely, jaká škola pro klauny je,
šly jsme na kurz s Lee Delong,
která vyučovala klaunské řemeslo po celém světě, dokonce i ve válečných zónách.
Není příhodné, že jsme na pódiu v Moulin Rouge,
kde vystupovaly jedny z prvních klaunek?
Cha-U-Kao, La Goulue, La Môme Fromage. Všechny tu byly.
HEREČKA / LEKTORKA
Tyto ženy skončily na mizině a upadly do zapomnění.
Byly to předchůdkyně všech francouzských klaunek.
Vydáme se spolu na cestu.
Bude to cesta do našeho nitra, naivity a zranitelnosti.
Zjistíme, že naše slabiny jsou ve skutečnosti výhodou.
Takový je svět klaunů.
Na tuto krátkou cestu se vydáme s pomocí tohoto,
nejmenší masky na světě.
Nasaďte si nos.
Hillary, ten nos.
Vy jste teda klauni.
Dělá si poznámky.
Hillary.
To bylo hrozné.
Když děláte stand-up, jste tam úplně sama.
Sama za sebe.
A publikum není vždy na vaší straně.
Ne.
A někteří lidé doufají, že něco pokazíte.
Být bavičem, když to vezmu obecně,
- a navíc být žena, co jde s kůží na trh… - Jo.
- …je podle mě kurážné. - Chce to odvahu.
- Kuráž. - Ano.
Tak jsem se dostala sem.
- Skoro. - Jste tu.
Prošla jsem si obdobím asi deseti let, kdy mě lidé trollovali.
To vy určitě neznáte.
- Kdepak. - Obtěžovali mě přes internet.
Pak už jsem si z toho nic nedělala.
Jako žena nemáte právo bavit lidi.
- Ne, ale… - A už vůbec ne na veřejnosti.
Však to dobře znáte.
Jako by chlapi chtěli jiné ženy.
Chtějí, abychom byly hezké, byly zticha a nadšené a…
Prostě ve vedlejší roli.
- Jo. - Přesně.
Lucille Ball řekla: „Když tam je člověk sám,
musí si to všechno brát osobně.“
Každý si představí klauna na oslavách
- s bílým mejkapem a… - Jo.
Myslím, že lidé vlastně nevědí, co to ten klaun vlastně je,
ale když sledují představení, baví je to.
Výborně. Krásně vám to jde.
Zrychlit!
Lucille Ball je taky klaunka.
To, jak si strká do pusy hromadu čokolády, je klaunský prvek.
- Nemyslíte? - Jistě.
Jo.
Philippe, jaký je rozdíl mezi bavičkou a bavičem?
Mohou dokázat to stejné?
Bavit asi dokážou, ale dělat klauna je náročnější.
Ano.
Protože když nějaký malý kluk
přijde domů v hrozně špinavém oblečení,
jeho máma ho pořád bude milovat.
Jo.
Když to stejné udělá holka, není jisté, jestli ji bude otec stále ještě milovat.
Pro ženy
je nebezpečnější dělat ze sebe idiota než pro muže.
To jde vidět, když vyučuji.
Ženy chtějí být sympatické klaunky.
Ale znal jsem jednu takovou ženu. Hotovou příšeru.
Byla skvělá, ale moc takových není.
Já jsem spíš ta příšera.
Když mé představení sleduje máma, vždy ji naštve, že se nechovám jako dáma.
- I teď? - Jo.
Takže vy jste taková nezbedná, ano?
- Jsem zlobivá holka. Moc zlobivá. - Jo?
Vaše nejnovější představení se jmenuje Nate…
- Ano. - …což je mužská verze vašeho jména, že?
Jo, jsem tam v převleku.
Využívám nepohodlí publika k vytvoření napětí.
Pohrávám si s jejich svolením.
- Třeba chci někomu sáhnout na prsa. - Neděste mě.
A…
- Máte strach? - Já ne.
- Na mě můžete. - Jdu na to.
- Chci někomu sáhnout na prsa. - Jo.
- Pomalu. - Neznáme se?
Jo.
- Co dál? - To je ta chvíle.
- Pak řeknu. - Je ta chvíle.
Můžu?
- Můžu? - Jistě.
A pak…
Vy jste ale.
A pak někomu sáhnu na prsa.
Tam mi naposled sahal můj muž.
- A je to. - Jo.
Stačí se zeptat. Děkuji vám.
Slušný.
Stačí se zeptat.
Když vytvoříte napětí pomocí nehybnosti
nebo pomocí nejistoty ohledně toho, co uděláte,
snadno ho pak zas prolomíte.
Ale tu osobu znáte, ne?
- Ne? - Neznám nikoho.
- Známe se odvčera. - A lidé se smějí, nebo mají strach?
Smějí se. I tomuhle.
Takhle mám ruce na ty prsa a pak udělám tohle…
- Jo, já bych se bál. - Jo.
Když bylo synovi deset, chtěla jsem mu přečíst Deník Anne Frankové.
Chtěla jsem ženskou hlavní hrdinku.
A aby se dozvěděl něco o historii.
Ukázalo se, že na tuhle knížku je věk deseti let málo.
Stane se tam toho dost. Hrdinka dostane periodu.
A syn se zeptal, co to znamená.
A já: „No, víš, když je holkám tolik jako Anne, začnou menstruovat,
což znamená, že jednou za měsíc jim nezadržitelně teče krev
z vaginy, a to čtyři až patnáct dní.
Ale každá to má jinak.“
Sledovat, jak to někdo slyší poprvé v životě…
Začal panikařit.
Hned si dal ruku do klína, protože myslel, že mu začne nezadržitelně téct krev.
A druhou rukou blokoval přísun informací.
Byl to chvíli takový dvojruční tanec.
Pak se uklidnil, já zase vzala tu knížku
a on: „Ach jo. Snad se Anne Frankové už nic špatného nepřihodí.“
Vy boříte rasové bariéry. Vy zase bariéry týkající se postižení.
A vy týkající se smrti.
Je to vtipné?
No, pořád mi někdo umíral, tak…
Věřte mi, já se na to zaměřit nechtěla.
Máma umřela na covid a já publiku říkám: „Heleďte…“
Všichni totiž trochu zalapají po dechu… Stejně jako máma.
A…
Anne jste zvládli, tohle zvládnete taky.
Řeknu: „Máma umřela na covid. Já dělám stand-up.
Dělám si z toho legraci. Pozor, srabi.“
Připraví se na to.
Možná se trochu posunuly hranice.
Lidem míň vadí ožehavá témata
než třeba před pěti sedmi lety.
Máma podporovala Trumpa a umřela na covid, tak to koroner uzavřel jako sebevraždu.
Promiňte, ale zasmála jsem se?
V jedné chvíli vám došlo, že jste to pokazila.
Že se nikdo nesměje. V ten moment se něco musí stát.
Pohořeli jste.
U klaunů, na rozdíl od jakéhokoliv jiného umění,
je stav, kdy vystupující pohoří, nutný.
Pohořet je moc důležité.
Uděláte něco, co vám přijde vtipné, ale nikdo se nezasměje.
Nikdo. Ticho.
Můžete buď spáchat sebevraždu, nebo situaci zachránit tím,
že uděláte něco dalšího, co vám přijde vtipné.
Když se lidé zasmějí, máte vyhráno.
Zase vás všichni budou mít rádi.
- Jo. - Zatleskají a můžete pokračovat.
Ale bum, zase jste pohořela.
Úkol klauna je najít něco dobrého pomocí neúspěchů.
Proto je pro některé lidi obtížné stát se klaunem,
protože musí selhat, aby se dostali do fáze,
kdy to můžou zachránit.
Když nepohoříte, není co zachraňovat.
- Metafora života. - To ano.
- Ještě? - To musíte vědět vy.
Tohle chcete?
Dobře.
Hodně lidí, ale hlavně žen… Lidé vás shazují.
- Pohoříte, ale na veřejnosti. - Jo.
Běžný člověk už nikdy nic takového nechce zažít.
Navíc jsme obtěžkané jakýmsi perfekcionismem.
- Hodně žen… - I já.
- …hlavně mladých… - Já taky.
…musejí být dokonalé, musejí dokonale vypadat,
musejí se dokonale chovat, dokonale vyjadřovat.
Ale kdo se učí být klaunem, musí se naučit být nedokonalý.
- Ano. - Vždycky.
- Hrůza. - To je blbý.
To bylo blbý.
Hrála jste za Posypku.
Tak ubohý výkon si Posypka nezaslouží.
Já to změním.
- Musím jít blíž. - To zvládnete.
Určitě? To teda nevím.
Do žlabu ne, prosím!
- Sakryš, to… - Ale dostala se dál.
Pomůžu vám.
- Ukažte nám to. - Soustřeďte se.
Nic neslibuju, už jsem dlouho nehrála.
Koukej, jak jí to jde.
Ale no tak.
Máte u toho dobrý postoj.
Stačí vypadat, že víte, co dělat.
Pravda. Na tom musím zapracovat.
Wando, když píšete,
přemýšlíte o tom, že můžete využít humor ke změně něčeho, na čem vám záleží?
Spíš můžu začít dialog.
- Který by vedl ke změně. - Ano.
Nemyslím, že stačí, abych něco řekla,
a lidem se rozsvítí žárovka a řeknou si: „No jo, ona má pravdu.“
- Spíš o tom prvně musejí popřemýšlet. - Jo.
Můžu za něco bojovat pomocí vtipu, ale lidé nechtějí, aby je někdo poučoval.
Je to jak přidávat mrkve do dortu.
Něco jsou jenom hlouposti.
Třeba že je hloupost mít doma ptáka.
Že je to k ničemu. Nikomu tím nepomůžou.
Všechno, co říkám,
má za cíl, aby se lidé, ale hlavně ženy, zasmáli a cítili se lépe.
Na to si připijeme. Tak.
Na zdraví.
Mně se líbí, že mě při vystupování čeká negativní odezva.
Američanky to měly nejlepší v 70. letech.
V roce 1974 jsme získaly právo mít na sebe psanou kreditku.
A hodně lidí neví, že k tomu došlo v roce 1974,
protože v roce 1973 jsme získaly právo jít na interrupci.
Když to začalo, byly tak časté, že je ženy chtěly platit kartou.
Je náročné snažit se měnit názory lidí.
A když pak vidíte v publiku tohle…
Na konci mají mít ruce dolů.
A chci, aby se zasmáli něčemu, čemu by se normálně nezasmáli.
Jako ženy už toho máme na bedrech dost i tak.
Nechci to podporovat.
Když lidi něco nepochopí nebo je nezměním, tak nic.
Protože většina lidí,
co mají předsudky ohledně rasy nebo postižení, se to naučila.
A odnaučit se to musí sami.
Haló?
Kočičko, tady.
Ať mě klidně chytne za frndu, ona se umí bránit.
Dal by tam ruku, ale já bych udělala „šup“.
Takhle by šel zpátky až do Bílýho domu.
„Seš teď se mnou, budeme spolu čtyři roky.“
Hodně mé látky je o Trumpovi, ale v některých městech si říkám,
- že bych to možná říkat neměla. - Jo.
Ale je to hlavně legrace.
Říkám třeba:
„Dovolili jsme bělochům dostat se na pozice, které si nezaslouží.
Tak se stal prezidentem.“
Všichni jsou v šoku.
Jako by to, že běloch si v téhle zemi může dělat, co chce, slyšeli prvně.
Je to pro ně probuzení.
To jo. Kde žijou?
Ocení to ale i černoši v publiku, které tohle všechno už otravuje.
A já jim konečně něco říkám bez zábran.
Běloši neradi slyší řeči o běloších.
To bude dobrý.
Nestalo se to poprvé,
co jsme si zvolili rasistického, sexistického a homofobního prezidenta.
BENEFIČNÍ VYSTOUPENÍ LISTOPAD 2016
Není první. Akorát je první, u koho se to potvrdilo.
Po volbách jsme byli v Garden.
Vystupovala jste po bavičích, kteří vtipkovali o Trumpovi.
A ti před vámi se divákům líbili.
- No… - Že?
- Vtipy dělali heterosexuální běloši. - Jo.
- Pak jste šla vy a taky… - Jo.
- …jste říkala vtipy. - Blázinec.
Je přece jasné, že je sexista.
Je jasné, že je rasista.
Je jasné, že je to homofob.
Dav se rozdělil.
Polovina bučela.
A druhá polovina té první říkala, ať sklapnou.
- V publiku došlo i ke rvačkám. - No to snad ne. Prokrista.
Někteří na mě volali tím slovem na N.
- Zvrtlo se to. - Propána!
Musela jsem to zase nějak urovnat.
Odejít jsem ale nemohla.
- To ani náhodou. - Ne, z pódia se neutíká.
Trochu jsem i nadávala.
Oslovovala jsem konkrétní sekce.
Jdi do hajzlu, sekce 220!
Jděte do hajzlu. Vy, vy i vy. Všichni.
Musela jsem to nějak zachránit.
Tak jsem říkala, že tam jsme všichni pro dobrou věc.
- Že se na tom shodnete. - Jo.
Pak jsem vyprávěla, jak jsem přežila rakovinu prsou,
a vtipkovala o tom.
Podařilo se to ukočírovat a rozloučili jsme se.
Moje žena vběhla na pódium, což nikdy nedělá,
a dala mi velikou pusu a ukázala véčko.
Já tak slušná nebyla.
Já myslela, že ukazuje jeden prst.
A jakože: „Jo! Jasně! Tak jo!“
Ale v novinách pak bylo jenom…
- Budu slušná. - No jo.
Slušná.
Občas je třeba jim to vrátit.
Jo.
Víš, kdo podle mě skvěle využil humor?
Znáš ji velmi dobře, pracovala na vysokém postu.
Je to bývalá ministryně Madeleine Albright, naše kamarádka.
Asi jsem musela svoji práci ministryně zahraničí dělat dobře,
protože už na moji pozici moc mužů nezvažují.
Byla vynikající v tom,
že dokázala řečnit a na závěr učinit humornou pointu.
Třeba těmi brožemi.
Začala po první válce v zálivu,
když ji jeden z přisluhovačů Saddáma Husajna nazval hadem.
Na příštím setkání se Saddámem Husajnem
měla na sobě brož s hadem,
což byl elegantní a zároveň chytrý způsob, jak vyjádřit:
„Jsem tady a dávám pozor.“
Jela s Rusy vyjednávat smlouvu o omezení antibalistických raket.
Našla ve své sbírce brož ve tvaru rakety.
Tu prostě měla doma.
- Měla jich plno. - A kdo ne?
- Nosila je prostě… - „Potřebuji ve tvaru jaderné hlavice.“
Jeden Rus jí řekl: „To je jedna z raket, kterou na nás míříte?“
- Trefné. - Ano.
A ona: „Dávejte si pozor.“
Myslím, že to ostatním lidem usnadňovalo
přijít na způsob, jak přijmout urážku…
- Ano. - …a přeměnit ji v něco krásného,
možná provokativního a možná vtipného.
- Chtěla, aby se lidé zamysleli. - Přesně tak.
Mám dotaz. Na tu debatu.
Byla to bizarní zkušenost.
Obtěžoval mě…
- Jo. - …byl lascivní a povýšený,
ale měla jsem mu snad říct „dej si pohov, hnusáku“?
Nebo kdybych se pokusila to zlehčovat, už slyším ty odborníky,
- což jsou především muži… - Ano.
„Copak by se mohla postavit nějakému vůdci?
Nesnese ani to, že jí někdo stojí za krkem.“
Bylo to takové, jako pro vás v tom Bostonu.
Bylo na mé zodpovědnosti vrátit to do správných kolejí.
Ano. A je hrozně unavující se pořád překonávat,
abychom říkaly, co cítíme, a nepřemýšlely o tom.
„Počkat. Jak to dopadne? Vždyť jsem ženská.“
To chlapi nemusí.
Měla jsem vymyslet vtip?
To by zabralo.
Máte pravdu, protože kdybyste se otočila a řekla mu, že se chová úchylně,
tak by vás sepsuli.
Třeba. „Ano, Donalde, ty jsou moje.“
„Vím, že se snažíte zjistit, jestli to tak je.“
- „Ale na rozdíl od vás…“ - „Mi vlasy rostou.“
Vrátit tak čas. To by bylo fajn.
Bělošky mě milují, protože mi rozumí a pletou si mě s Lizzo.
Moje dcera začala studovat na Stanfordu.
Říkala jsem mámě, ať se nechlubí, a ona na to:
„To není dobrá vysoká, když berou tolik holek.“
Až svého syna nachytám, jak sleduje porno, vyřeším to tak,
že se na něho budu dívat s ním.
Dobrý nápad.
Jak líp ho od sledování porna odradit?
Stačí, když si vyslechne můj komentář.
Máma má ráda Lifetime.
Zatleskejte ty, kdo sledujete Lifetime… Aha.
Jen chci, abyste věděli, že to je důvod, proč ženy ustrnuly.
Chtěla jsem tady říct jeden důležitý vtip.
S mámou jsme kdysi koukaly na televizi.
Ona miluje The Bachelor a Lifetime.
Mám pocit, že jsem adoptovaná. Máme odlišný vkus.
Moji mámu to úplně pohltilo, protože je typická ženská.
Máma je typická ženská.
Koukala jsem na to taky a došlo mi, proč se ženám nedaří.
Proto se nám nedaří. To je špatně.
Snažím se se ženami mluvit. „Jo, to, co řekl on, je špatný,
ale co děláme my? Co je pro nás důležitý?
Je nutné, aby nás někdo uznával tímhle způsobem?“
Televizní kanál pro ženy.
Na první pohled to zní dobře, ne?
Myslela jsem, že tam budou filmy o silných ženách.
Víte, jaký myslím? Třeba filmy o volné menstruaci.
Nebo že tam budou chlapům usekávat péra.
Že v nich ženský budou dělat… Rozumíte?
Nevěděla jsem,
že to bude vždycky o nějaké krávě, co je pořád zmatená.
Vy, co stojíte v cestě, si dávejte pozor.
Tak jo. Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest!
Ty jste shodila vy?
- Jo. Fakt. - Opravdu. Působivé.
Nesestřílela je tajná služba?
Ne, to ona sama.
- Počkala jsem, až se nebudete dívat. - Skvělé.
Bavit lidi je teď náročnější.
Je toho až moc, o čem vtipy dělat nejde
nebo by se nemělo nebo by z toho byly problémy.
Jako dítě jsem byla terčem mnoha vtipů
- a jsem ráda… - Souhlas.
…že je něco za čárou. Jsem politicky korektní.
Já to vidím takhle:
Vím, co já sama vnímám za správné a co už je tabu.
Ale nebudu žádnému jinému baviči říkat, co má nebo nemá říkat.
Já jistou hranici mám.
- Ale ta se posunula, ne? - To jo.
Byla jsem dál, ale teď…
Už nevím, kdo to říkal, ale bylo to něco jako:
„Kdyby bylo moje děcko teplý, flákl bych ho do hlavy domečkem pro panenky.“
To mě urazilo, protože jsem s dětmi z komunity LGBTQ pracovala,
se šikanovanými dětmi, které rodiče vyhodili z domu.
Vůbec mi nepřipadalo, že to je v pohodě. Nebylo to k smíchu.
Navíc ponouká lidi, aby to fakt udělali.
Je potřeba se nad tím zamyslet.
Vyrůstala jsem na Diceovi a Eddiem Murphym,
takže jsem na začátku dělala urážlivé, mizogynní vtipy. I o obezitě a štětkách.
To jsem dělala.
Nesnažila jsem se chovat jako chlap, ale jako bavič.
- Zajímavé. - Tak jsem to znala.
Jednou za mnou přišla jedna holka a povídá:
„Přišla jsem se zasmát, ale ten vtip o pedofilii byl tak hroznej,
že mi oživil vzpomínky na můj nehorší zážitek.“
A na to konto jsem všechno změnila.
Baviči, ke kterým vzhlížím a které mám ráda, jako George Carlin a tak,
mají útočit na ty nahoře.
- To máte pravdu. - O to jde.
Říkat pravdu mocným.
- Proč si dobírat někoho, kdo… - …má problémy.
Někoho, kdo to má těžké.
Tohle není cíl komedie.
- Ta má lidi povzbudit. - Jo.
- Má dát hlas lidem, co ho nemají. - Jo.
Poukázat na pokrytectví.
Tenhle druh humoru mám ráda.
- Musíte to odhalit. - Tak.
- Kameny házím jedině na ty nahoře. - Jo.
Často se ale lidé smějí tomu,
když si bavič dělá legraci z někoho jiného.
Ano.
Jak jsem pochopila, tak klauni
jsou nejvtipnější tehdy, když jsou tím terčem posměchu oni sami
a zesměšňují sebe.
- Nabádají nás, abychom se smáli s nimi. - Ano.
Nesnaží se nás donutit ke smíchu na úkor někoho jiného.
Tohle je užitečné pro každého.
- Musím… - No.
Musím vám říct, že jste ty nejhorší hráčky bowlingu.
Líp to neumím.
Tak šup, přicházíme o příznivce ze Střední Ameriky a z Chicaga.
- Tak šup. - To se stává.
- Tak šup. - Tak honem, vy dvě.
VĚNOVÁNO MINISTRYNI MADELEINE ALBRIGHT
Vysvětlovat vtipy je jako pitvat žáby.
Něco se sice dozvíte, ale žába při tom zemře.
Dnes jsem jela vlakem z Washingtonu.
- Aha. - Průvodčí se ptal, jestli nechci vozík.
A já na to: „Nechci, jdu ke Colbertovi a tam budu válet.“