PARIIS
Jumaldan jalutuskäike Pariisis. - Oh issand.
Kas mäletad, et meil oli palju kopp-kopp-nalju?
Neid oli miljon.
See lõbustas mind lõputult. „Kopp-kopp. Kes seal on?
Banaan. Mis banaan?
Kopp-kopp. Kes seal on? Apelsin. Mis apelsin?
Apel-siin, banaan seal.“
Minu arust oli see parim nali. - Su laste arust ka.
Olite vanaemaga väga kannatlikud, kui ma seda nalja aina kordasin.
Tere. - Vaata teda. Väga julge.
Ta on hirmus sihikindel.
Seda on inetu öelda, aga see väike pea oli nii ähvardav.
Jah, aga pealiigutus meenutas ühte klounidekooli harjutust.
Edasi-tagasi, edasi-tagasi.
Edasi ja tagasi, edasi ja tagasi, edasi ja tagasi.
Ringid. - Ja ringid.
Reisisime Pariisist Philadelphiasse,
et kohtuda kõige naljakamate ja südikamate naistega
ning avastada, millistel ootamatutel viisidel naer naiste elu muuta võib.
Proua Clinton, väga hästi läheb.
Kutsu mind Hillaryks.
Hillary, su nina.
Arvasin, et seal on naised, kes… Saate aru?
Kui see on riistaprobleem, on lahendus olemas.
Ikka stiilselt. - No tead…
NAISED NAERAVAD VIIMASENA
Namaste, New York City!
Veidi minust. Ma olen immigrant.
Tulin Ameerikasse, taskus üheksa dollarit.
Pangas 10 000, aga taskus üheksa.
Ma ei ütle midagi liigutavat.
See ei ole täna minu eesmärk. Ma tulin teile neid riideid näitama.
Mu kodulinn Jerseys on väga mitmekesine.
33 000 katoliiklast. Ja kuus moslemit, kes kõik on minu pereliikmed.
Transnaised elavad kahes maailmas ja teavad asju, mida cis-naised ei tea.
Näiteks seda, kui palju me palka saama peaksime.
Olen märganud, et kui naine lavale läheb… Ja meeskoomikutel juhtub seda harva.
Mõned mehed istuvad niimoodi.
Ja energia tase langeb.
Pean tulema lavale… - Jah.
„Mis toimub? Mis su kätel viga on?
Ei taha plaksutada? Olgu.“
Alustan siis etteastet sealpool.
Naine tuleb lavale ja nad, nagu…
Ja nad vahivad sind minut aega.
Tundub, et nad ei kuula. Lihtsalt jälgivad.
Jah. Esimene nali läheb raisku,
sest nad mõtlevad vaid… „Naine!“ - Kõigest muust.
Ja seepärast naised isegi riietuvad…
Kandsin kogu aeg pintsakuid, et keegi mu rindu ei näeks.
Et naised publikus ei arvaks, et võrgutan nende mehi.
„Et see mees ei mõtleks…“ - Ja nii edasi.
Mõtleme nii paljudele asjadele. Mehed võtavad kapist esimese asja.
Jah. Sinepiplekkidega T-särgi. - Jah.
Kui mina alustasin,
oli reegel: igas show's üks naine.
Ime, et me üksteist tunneme.
Vaatan tihti klubis naiskoomiku pilti ja mõtlen:
„Miks ma sind tunda ei võiks?“
See pole lubatud.
Mitu korda siin esinenud olete?
Ei mäletagi. - Vähemalt 200 korda.
Sa püha püss! - Oh sa.
Jah.
Vahva, et ema ütleb ikka „püha püss“.
Miks räägitakse nii vähe kopp-kopp-nalju?
Ei tea.
Sest kopp on ees.
Kui järele mõelda, on see päris nutikas.
Prooviksid püstijalakomöödiat?
Tead, minu kokkupuude komöödiaga on pisut teistsugune
kui teistel, loodetavasti. - Oh ei.
Sest lapsena visati mu enda üle nalja. Seda tegid professionaalsed koomikud.
Jah. - Oo jaa.
Ja õudsed poliitkommentaatorid, näiteks Rush Limbaugh.
See oli teine asi, sest Limbaugh vihkas meid niikuinii.
Vihkas kõike, mida te isaga esindasite.
Lihtne oli mõelda, et asi ei ole tegelikult minus. Eks?
Aga kui mind „SNL-is“ pilgati, mõtlesin: „Ohoh, täiskasvanud istusid koos…“
Jah.
„…ja kõik otsustasid, et see on hea mõte.“
Keegi ei mõelnud, et ehk ei tohiks laste üle naerda.
Mõtlesin: „Minu arust ei ole see naljakas ega normaalne.
Ju pole komöödia naljakas ega normaalne.“
Täiesti mõistetav. - Jah. Mina pilkan lapsi pidevalt.
Lapsevanemad on solvunud.
Rääkisin maapähkliallergiast, üks naine solvus.
Ütlesin talle: „Tead, minu tõde on selline.“
Pähkliallergiate koha pealt.
Asja tuum on selline.
Panid võttemeeskonna naerma.
Millised koomikud sulle meeldivad?
Ma ei oska vastata. - Viin su Comedy Clubi.
Täiega. Ma ei teadnudki, et ma vajan abi.
Chelsea, kas sa tead, mis juhtub, kui Pariisis tee katki on?
Ei. - Eu-roopad.
Habemega nali. Ja ma ei tee nalja.
Mõned koomikud valgustavad komöödia abil tabuteemasid,
näiteks naise keha normaalset toimimist.
Kenya, tahan mõnda uut teed proovida.
Meeldib sulle kofeiin? - Väga.
Minu lemmik on India chai.
See sobib.
Võtaksin meeleldi Alice'i tee. - Võrratu.
Kas ma kohvi saaksin?
Kuidas sa julged? - Ma tean. Vabandust.
Ma mõistan sind. - Aitäh, Kenya.
Pean ütlema, et imetore on sind näha,
nii terve ja õnnelikuna. - Jah!
Pärast seda uskumatut kogemust endometrioosiga.
Ja… No vaata, me tahame rääkida komöödiast
ja sellest, mida koomiku amet tähendab.
Kõigist su läbielamistest. - Aga sa oled ka naine.
Võtan lavale alati kaasa ka oma munasarjad.
Hea, et me sellest räägime.
Ma ei jäta neid ukse taha. Ei.
Esimesest menstruatsioonist alates on mind vaevanud tohutud krambid.
Nagu, ma oksendasin valust.
Ja mulle õpetati, et naistel ongi krambid. „Võta ennast kokku.“ Jah.
Hiljem öeldi, et beebipillid peaksid aitama.
Pakuti pinnapealseid lahendusi.
Endometrioosi on ilma operatsioonita raske diagnoosida.
Viskan selle üle nalja. „Diagnoos on käes. Mida nüüd teeme?“
Nemad: „Kahjuks pole me asja uurinud, sest see vaevab vaid naisi.“
Jah. - Aga Viagra närimistablett on olemas.
Nii et… Jah.
Kui see on riistaprobleem, on lahendus olemas.
Tabletti on vahel raske võtta. Ei tahaks ju, et mees selle kätte lämbuks.
Seega maitseb uus tablett hästi ja seda võib närida. Päris haige, kas pole?
Tere, Wanda. - Tere.
Jessas. - Oleme nii kenad!
Kas ütlen proua Minister? - Pigem Hillary.
Rõõmuga. - Vaata ta särki.
Kui meie nimed unustad, on need siin kirjas.
Jube naljakad särgid. - Nagu Laverne ja Shirley.
Mulle meeldib. - See meeldibki.
Kas hakkame keeglit mängima? - Jah.
Kõigepealt valime kuuli. - Jah.
Sul on isiklik kuul kaasas? - On küll. Jah.
Ta võtab asja väga tõsiselt. - Jah. Chelsea, mul on küllalt vaba raha.
Mu kingad. - Mis asja?
Ta meelitas meid vist valega siia.
Oh issand, Wanda.
Tead, sa tegid midagi, mis on minu arust täiesti imeline.
Hakkasid rääkima elust pärast menopausi.
Jah. - Sest keegi ei räägi sellest.
Elad kehas, mis on sul olnud, noh, 40-50 aastat.
Ja ühtäkki
ei kontrolli sa seda enam. - Jah.
Andsid oma kõhule vist nime? - Esther. Esther Roll.
Esther Roll. Tean, et te olete lähedased. - Oleme küll. Jah.
Nägin, mida ma läbi elasin. Mõtlesin, et sellest peaks ju rääkima.
Eriti hämmastas mind see, kui ütlesin oma arstile,
et kuumahood on talumatud.
Üritan tööd teha, kuid pean äkki filmimise minutiks katkestama,
sest higistan pööraselt. „Andke mulle midagi.“
Arst ütles, et praegu kirjutatakse välja Xanaxit või midagi sarnast.
Aga see ütleb mõndagi naiste tervishoiu ja meie väärtustamise kohta,
kui nende ainus lahendus on: „Anname mõrdadele hullude rohtu.“
Jälle see hüsteeriliste naiste troop. - Täpselt.
Koomikuna saad sa süngetesse teemadesse tungida
ja öelda: „Teate mis? Räägime sellest.“ Et naised end üksikuna ei tunneks.
Võiksid seda rohkem teha.
Teengi, sest ma kogen seda jätkuvalt.
Olgu. Mängime veidi.
Võtame endale uued nimed. - Nimed?
Jah. Mina olen Suhkrupärlike. - Torm.
Mulle meeldib ilm.
Mina olen Sosin.
Vaikne, aga võib tappa. - Sosin. Hästi. Sosin. Olgu.
Siin on Kübarsepa koogialus.
Võrratu. Aitäh.
Sa tood üha uusi maitsvaid asju.
Ja veel on meil teile skoone.
Vaata, kui suured. Need skoonid on küll ebaseaduslikud.
Võta kätte. See on, nagu, väga eriline…
Ja nüüd, kui ma seda näppisin, kuulub see mulle?
Mainisin ühele inimesele, et kohtun täna sinuga. Ta ütles:
„Imetlen teda väga selle eest, kui ausalt ta raseduse probleeme kirjeldab.“
Filmides pissib naine pulgale ja värvib järgmise asjana küüni, tunked seljas.
Naerab, sest on nii õnnelik. Ja sellega asi piirdub.
Aga minu kogemus oli täielik põrgu.
Appi!
Kuradi tore on rase olla.
Täielik nauding.
Naisi ei kuula keegi.
Serena Williams oleks sünnitades surnud.
Te ei kuula, kui Serena ütleb, et miski on valesti?
See ei lõpegi, ega? - Nii on see alati.
Ma tean. Ja need naised, kes praegu tänavatel abordiõiguse eest protestivad,
mõtlevad ilmselt: „Kurat, nalja teete või?“
Ja näed meeleavaldustel ka vanemaid naisi, plakatid käes.
„Ma olin siin ka 1970ndatel.“
Arvasin, et see sai tehtud ja on läbi.
Möödusin ühest suurest mehest,
kes käis ringi plakatiga „Lõpp abortidele“.
Küsisin: „Türapea, millal viimati rase olid?“
Armastasin lapsepõlves Whoopit.
Teistel on naljakad nabad…
Ja Gildat.
…augu sees või siis hoopis krussis.
Või pisikese nupuga, nagu uks.
Voilà!
Ja Joani.
Lameda rinnaga naised,
see on tõmban-kõik-kokku-rinnahoidja.
Ei, see alustab siit ja lükkab kõik üles. Lükkab-lükkab.
Kogu nahk on siia üles lükatud, mu naba on siin…
Margaret Cho on mind tohutult mõjutanud.
Ma ei tohi öelda sõna „tupp“,
sest enda oma ma ei kasutagi, nii et…
Kas keegi tahab seda?
Hoidke seal raamatuid või midagi. Ma ei tea.
Või potililli.
Moms Mabley.
Moms Mabley. Jackie Mabley alias Moms.
Ta kandis vana kitlit. Hambaid polnud, peas oli tolmulapp.
Nägin tüdrukuna musta naist, kes ütles: „Siin ma olen!“ See avaldas mulle muljet.
„Pea meeles, et tegin sulle teene.
Andsin sulle oma nime.“
Vastasin: „Jah, mul on sulle ka mõned nimed.“
Tahtsin lapsena mängida sarjas „General Hospital“,
nagu enamik Jersey moslemitüdrukuid. Aga Hollywood väldib puudega inimesi.
Nii et endasuguseid nägingi ma vaid püstijalakomöödias.
Eelkõige Richard Pryor.
Mõtlesin: „Lähen siis komöödiat õppima.
Saan kuulsaks koomikuks, pääsen telerisse.“
Ja kui see saade nüüd telerisse jõuab, õnnestub see mul esimest korda.
Tehke aplaus Maysoonile!
No nii. Nendele, kes mind ei tunne:
ma pole purjus.
Aga arst, kes mu vastu võttis, oli. Mu aju sai viga, aga pole hullu.
Mul on 99 probleemi ja halvatus on vaid üks neist.
Rõhumise olümpial võidaksin ma kuldmedali.
Olen palestiinlane, moslem, tõmmu nahaga naisterahvas.
Ma olen… ma olen lahutatud ja puudega
ning… Kas olete valmis?
Olen Jerseyst pärit.
Richard Pryor oli väga ropu suuga mees.
Nii et lavale minnes mõtlesin: „Kui hästi ma solvata suudan?
Olgu, olen moslem, kes viskab nalja neitsi Maarja üle.“
Ma ei mõistnud siis,
et puudega inimesi peetakse lapsikuteks ja aseksuaalseteks.
Nii et kui ma laval seksist rääkisin, olid inimesed…
„Moslem räägib seksist!
Puudega moslem räägib seksist.“
Ja see rabas neid.
Vallalistele: keegi ei hoiata sind selle eest,
et abikaasa harjumused muutuvad jube ruttu tüütuks.
Ka minu mehel oli harjumus, mis mind täiesti hulluks ajas
ja meile lõpuks saatuslikuks sai: ta hingas kogu aeg.
Aina sisse ja välja, sisse ja välja.
„Äkki saaksid viieks minutiks hingamise katkestada?
Nagu mina sündides. Midagi ei juhtunud.“
Ma jumaldan neid vanu poode.
Tead,
selles juustupoes oli hirmus probleem.
Kust sa tead?
Siin vohas sinihallitus.
Pidin naerma? Vabandust, ei olnud naljakas.
Aga me ei tulnud Pariisi vaid magedaid nalju tegema.
Pariis on tuntud klounikunsti koduna.
Ja me tulime kohtuma meisterklouni Philippe Gaulier'ga.
Philippe on üle 50 aasta kloune koolitanud.
Näiteks on tema õpilased olnud Emma Thompson ja Sacha Baron Cohen.
See oli katastroof.
Keegi ei naernud.
Katastroof.
Philippe, kuidas sai apteekrite suguvõsa kasvandikust
üks juhtivaid komöödia- ja klounikunstieksperte?
Inimesed ei tea kunagi, miks mõni pereliige on idioot
ja hull. - Ja kas sina olid?
Jah. - Ei.
NÄITLEJA/MEELELAHUTAJA
Jah, olin väga paha poiss.
Olid paha poiss?
Hea on meeles pidada, et kloun on viga.
Jah. - Ilus viga.
Ilus viga.
Paljud vead ei ole ilusad, aga see on.
Et klounidekoolist aimu saada,
läksime me Lee Delongi tundi,
kes on viinud klounietendused maailmas kõikjale, isegi sõjatsoonidesse.
Kas see pole mitte paslik? Siin me oleme,
Moulin Rouge'i laval,
kus esinesid mõned esimesed naissoost klounid.
Cha-U-Kao, La Goulue, La Môme Fromage. Nad olid siin.
NÄITLEJA / KLOUNIDE ÕPETAJA
Kõik need naised, kes lõpetasid vaeste, hüljatute ja unustatutena,
olid tänaste Prantsuse naisklounide eelkäijad.
Me alustame kohe teekonda.
See teekond viib meie autentsuse, naiivsuse ja haavatavuse juurde.
Õpime, et meie nõrkused on tugevused. See on klounide maailm.
Ja meie teekonnal on meile abiks see.
Kõige väiksem mask maailmas.
Pange ninad ette.
Hillary, su nina.
No on klounid!
Ta teeb märkmeid.
Hillary!
See oli halb. Oo jaa.
Püstijalakomöödiat tehes oled sa laval ihuüksinda.
Ainult sina ise.
Ja publik ei toeta sind alati.
Ei.
Mõned loodavad, et sul läheb halvasti.
Nii et olla koomik, aga eriti naine, kes ennast laval haavatavaks muudab…
Minu arust on see südikas. - See nõuab julgust.
On jah südikas. - Jah.
Nii ma teie saatesse jõudsin.
Peaaegu. - Jah. Nii on.
Kümme aastat trolliti mind korralikult.
Sina seda ei mõista.
Oh ei. - Mind trolliti internetis korralikult.
Ja sa lihtsalt… See ei morjendanud mind enam.
Sul pole õigust olla vaimukas naine.
Ei, ma arvasin… - Eriti avalikult.
Teie teate seda hästi.
Me tahame teistsuguseid naisi.
Naine olgu ilus ja vait, ülevoolavalt entusiastlik. Ja sa…
Ja ainult kõrvalosades.
Absoluutselt. - Jah.
Üks Lucille Balli tsitaat: „Üksinda laval seistes
saad kõike võtta vaid sügavalt isiklikult.“
Inimesed mõtlevad sünnipäevaklounidele.
Valgeks värvitud nägu ja… - Jah.
Nii et minu arust ei teagi inimesed, kes kloun õieti on.
Aga meid vaadates nad naudivad seda.
Väga hea. Teil läheb suurepäraselt.
Natuke kiiremini!
Lucille Ball on samuti kloun.
Kui ta komme endale suhu topib.
Ehtne kloun.
Või mida sina arvad? - Jajah, kõik kombes.
Jajah.
Philippe, mis on vahet komöödiaalal tegutseval naisel ja mehel?
Võivad nad sama asja teha?
Komöödiat küll, aga klouni mängimine on raskem.
Jah.
Sest kui sa oled noor poiss,
tuled koju, su kostüüm on täiesti must, su…
Su ema armastab sind ikka.
Jah.
Aga kui sa oled tüdruk, ei pruugi isa sind enam armastada.
Nii et naise jaoks
on idioodi mängimine ohtlikum kui mehe jaoks.
Ja õpetades näeme me seda.
Naine tahab olla võluv kloun.
Aga ma olen tundnud naisi… Täielikud loomad.
Fantastilised, aga neid on vähe.
Mina olen vist sellist tüüpi.
Kui mu ema mu etteasteid vaatab, kurvastab ta, et ma ei ole naiselik.
Ikka veel? - Jajah.
Sa oled ulakas tüdruk, mis?
Paha tüdruk olen. Väga paha. - Jah?
Su uusima etenduse pealkiri on „Nate“.
See on sinu nime maskuliinne variant, eks?
Jah. Riietun meheks.
Tekitan publikus ebamugavust, et luua pinget.
Mängin loa andmise mõistega.
Sirutan käe kellegi rindade poole. - Ära hirmuta mind.
Ma…
Kas sa kardad? - Mina ei karda.
Võid sirutada. - Teen seda.
Liigun kellegi rindade poole… - Jah.
…hästi aeglaselt. - Oleme vist tuttavad.
Jah.
Mis juhtub? - Pingeline hetk.
Ja siis ütlen… - Ühine hetk.
Kas võib?
- Olgu.
Ja siis…
Pervert oled.
Ja siis kraban ta rindu.
Esimesena pärast mu meest.
Jagasime just hetke. - Jah.
Pead vaid küsima. Aitäh loa eest.
Võimas.
Pead vaid küsima.
Kui tekitad liikumatusega pinget
ja inimesed kardavad, sest ei tea, mida sa teed,
on lihtne pinget maandada. - Aga sa tunned seda isikut?
Ei. - Ei tunne.
Tutvusime eile. - Aga inimesed naeravad või kardavad?
Naeravad. Ja naeravad ka selle peale:
teen nii, viidates rindadele, ja seejärel nii, viidates…
Jah. Mina kardaksin. - Saad aru?
Kui mu poeg oli kümnene, otsustasin talle lugeda
„Anne Franki päevikut“.
Tahtsin, et peategelane oleks naine ja poiss õpiks natuke ajalugu.
Aga selgus, et kümneaastane on selle raamatu jaoks liiga noor.
Juhtub mõndagi. Anne'il algavad päevad.
Poeg küsis: „Mis on päevad?“
Mina: „No tead, Anne'i-vanustel tüdrukutel algab menstruatsioon.
See tähendab, et kord kuus veritsevad
nende tuped 4-15 päeva kontrollimatult.
Olenevalt tüdrukust.“
Vaadata, kuidas keegi seda esimest korda kuuleb…
Poiss läks paanikasse.
Üks käsi otse kubemele.
Ta kartis, et see hakkab kontrollimatult veritsema.
Ja teine käsi üles, informatsiooni blokkimiseks.
Nii et see oli nagu kahekäeline tants, mis kestis umbes minuti. Eks?
Ta rahunes, võtsin raamatu jälle kätte.
Poiss ütleb: „Loodan, et Anne Frankiga ei juhtu rohkem midagi halba.“
Te nihutate piire rassidest ja puuetest rääkides.
Ja surmast rääkides samuti.
See on küll naljakas, eks?
Inimesed mu ümber surid, nii et…
Ausõna, ma ei tahtnud sellele spetsialiseeruda.
Mu ema suri koroonasse. Ütlen publikule: „Vaadake…“
Sest nad kõik ahmivad õhku. Nagu mu ema!
Ja…
Jah. Teile meeldis Anne Franki kraam. Kannatate ära.
Ütlen: „Vaadake, mu ema suri koroonasse, ma olen koomik,
viskan selle üle nalja. Olge valmis, memmekad.“
Publik ütleb: „Olgu.“ Ja ehk on komöödia pisut arenenud.
Inimesed taluvad tundlikke teemasid paremini,
ehk pisut rohkem kui viie või seitsme aasta eest.
Mu ema toetas Trumpi ja suri koroonasse.
Koroner ütles, et see oli enesetapp.
Vabandust! Kas ma naersin?
Ühel hetkel mõistad sa,
et see, mida sa tegid, ei õnnestunud.
Keegi ei naera. Ja just sinna sa minema peadki.
Läbikukkumise juurde.
Klounikunstis, erinevalt teistest kunstivormidest,
mida mina tean, on põrumine vajalik.
See on väga tähtis.
Teed midagi, mis sinu arust naljakas on, kuid keegi ei naera.
Mitte keegi. Täielik vaikus.
Siis sooritad sa enesetapu või päästad olukorra
ja teed midagi muud, mis sinu arust naljakas on.
Kui publik naerab, on viga heastatud.
Kõik armastavad sind jälle.
Jah. - Nad aplodeerivad, sina jätkad etendust.
Pauh! Veel üks läbikukkumine.
Kloun suudab ka põrumisest väärtust leida.
Ja seepärast ongi mõnel inimesel raske klounina läbi lüüa:
pead lubama endal läbi kukkuda, et jõuda selle osani,
kus sa olukorra päästma pead.
Kui sa ei põru, ei ole ka midagi päästa.
Metafoor terve elu kohta. - On jah.
Veel? - Ütle ise.
Kas see… Kas te tahate seda?
Hästi.
Paljud inimesed, aga eriti naised… Sa põrud,
kukud läbi, aga avalikult. Eks? - Jah.
Ja sa ei taha seda enam kunagi kogeda.
Meid painab miski, mida ma nimetan täiuslikkusegeeniks.
Liiga paljud naised… - Ka mul on see.
…eriti noored naised… - Mul ka.
…peavad olema täiuslikud, täiuslikud välja nägema,
täiuslikult käituma ja rääkima.
Aga klouniks õppides kuuled, et täiuslik ei tohi olla.
Just nii. - Mitte kunagi.
See oli õudne. - Olgu. Hea see polnud.
Ei olnud hea.
Sa mängid Suhkrupärlikese nime all.
Suhkrupärlike ei tohiks nii kohutavalt esineda.
Usu mind, ma muudan seda.
Pean lähemale minema, sest… - Saad hakkama.
Kas ikka saab? Mina ei tea.
Ära mine renni! Palun!
Pagan, ma pean… - Veel kaugemale.
Ma aitan sind.
Näita, mida oskad. - Keskendu.
Ma ei luba midagi, ma pole ammu mänginud.
No kuule! Vaata teda.
No kuule!
Isegi jalalaba on õiges asendis.
Teeskle alati, et tead, mida sa teed.
See on tõsi. Pean harjutama.
Wanda, nalju kirjutades…
Kas sa mõtled ka sellele, kas sul oleks võimalik koomika abil
muuta midagi, millest tõsiselt hoolid?
Pigem mõtlen, kas saan alustada dialoogi.
Mis võib viia muutusteni. - Just.
Ma ei usu, et kui ma midagi ütlen,
läheb kellegi peas lambike põlema ja ta mõtleb: „Tal on õigus.“
Tahan pigem inimesed mõtlema panna. - Jah.
Tore, et saan nalja kaudu millelegi toetust avaldada.
Publik ei taha, et neid õpetataks.
See on nagu šokolaadikooki peidetud porgand.
Mõni nali on lihtsalt tobe. Näiteks ütlen, et rumal on pidada lemmikuna lindu.
See nali ei aita kedagi, ei päästa kellegi elu.
Aga ma ütlen kõike selleks,
et inimesed, eriti naised, naeraksid ja end paremini tunneksid.
Võtame selle terviseks, kullake.
Tervist!
Mulle meeldib, kui mind võib laval tabada potentsiaalne vastureaktsioon.
Minu arust oli USA naiste jaoks parim aastakümme seitsmekümnendatel. Eks?
Näiteks saime me 1974. aastal õiguse omada isiklikku krediitkaarti.
Ja paljud ei tea, et see toimus tänu sellele,
et 1973. aastal saime me õiguse teha aborti.
Naised hakkasid aborte tegema ja mõtlesid: „Teate, ma tahan krediitkaardiga maksta.“
Suurim väljakutse on inimeste suhtumist muuta.
Ning kui lähed lavale ja näed seda…
Tahan, et käed mu esinemise lõpus all oleksid
ja inimesed naeraksid asjade üle, mille üle nad tavaliselt ehk ei naeraks.
Lahinguid on meil niigi palju. Vaid seepärast, et oleme naised.
Ma ei taha midagi lisada.
Kui sa ei mõista, siis ei mõista. Mina sind muuta ei saa.
Sest enamasti on nii,
et kui inimene suhtub ebaviisakalt rassi või puudesse, on teda niimoodi õpetatud.
Ja ta peab ise ümber õppima.
Halloo?
Kiisu-kiisu-kiisu!
Pagan, krabagu mu tutti, kui tahab, sest minu tutt krabab vastu. Eks?
Kui ta käe siia paneks, teeksin: „Kuku!“
Oleksin tüübi Valgesse Majja talutanud. „Nüüd oleme me koos. Neljaks aastaks.“
Ma viskan nalja Trumpi üle ja mõnes kohas mõtlen,
et ehk ei peaks ma seda tegema. - Jah.
Aga samas on see lihtsalt lõbus.
Näiteks ütlen:
„Lubame valgetel meestel olla kohtades, mida nad ei vääri,
nii ta presidendiks saigi, kuid kõik on rabatud.“
Kas te märkate esimest korda, et valge mees võib teha, mida tahab?
„Tere tulemast meie maailma.“ - Kus te olnud olete?
Ja räägin seda ka mustanahaliste pärast publikus, kes sellest pasast väsinud on.
Ja keegi räägib nendega viimaks ometi, ilma piiride pärast muretsemata.
Aga valgetel on muidugi ebamugav endast kuulda.
Kõik saab korda.
See ei ole esimene kord,
kui me valisime presidendiks rassisti, seksisti ja homofoobi.
HEATEGEVUSÜRITUS VÄHIHAIGETELE RAHA KOGUMISEKS
Ta on lihtsalt esimene, kelle puhul see välja öeldakse.
Olime pärast valimisi Gardenis.
Läksid lavale pärast teisi koomikuid, kes Trumpi üle nalja heitsid.
Neile reageeris publik hästi.
Noh… - Eks?
…valgetele heteromeestele… - Jah.
…kes neid nalju tegid.
Läksid lavale ja tegid… - Jah.
…samuti nalja. - See oli pöörane.
Kuidas ütlete, et ta pole seksist?
Kuidas ütlete, et ta pole rassist?
Kuidas ütlete, et ta pole homofoob?
Rahvas jagunes kahte lehte.
Pooled vilistasid,
pooled käskisid esimesel poolel vait olla.
Ja inimesed läksid suisa käsipidi kokku.
Nalja teed. Oh issand. - Publikus. Jah.
Mõned karjusid mulle N-tähega sõna.
Olukord oli väga inetu. - Issand!
Mõtlesin: „Olgu, ma pean nad kuidagi maha rahustama.“
Lavalt ma lahkunud poleks.
Jääb ära. Minge metsa. - Ei, lavalt ei tohi lahkuda.
Ütlesin mõned krõbedamad sõnad.
Hakkasin isegi inimesi sõimama.
„Käige persse, sektor 220!“
Käi persse, sina ka, sina ka. Teie kõik.
Siis mõistsin, et peame ära leppima.
Ütlesin: „Kuulge, me oleme siin üllal eesmärgil.“
„Loodetavasti arvate sama.“ - Jah.
Siis rääkisin neile, kuidas ma rinnavähist paranesin.
Ja viskasin selle üle nalja.
Leppisime lõpuks ära ja ütlesime head õhtut.
Mu naine jooksis lavale. Ta ei tee seda kunagi.
Ta suudles mind ja näitas rahu märki.
Mina ei ole nii viisakas. Mis rahu märk? Nägin ühte sõrme.
„Jah, musi, näitame…“
Ja siis mõistsin: „Ah soo. Selge pilt. Jah.“
Aga esikülgedel olin ma muidugi, noh…
Ikka stiilselt. - No tead.
Ikka stiilselt.
Aga vahel tuleb samaga vastata.
Jah.
Tead, kes minu arust huumorit suurepäraselt kasutab,
kõige kõrgematel ametipostidel? Sa tunned teda väga hästi.
Endine välisminister Madeleine Albright, meie hea sõber.
Pidin vist esimese naissoost välisministrina üsna tubli olema…
USA VÄLISMINISTER 1997-2001
…sest nüüd seda kohta meestele õieti ei pakutagi.
Ta omandas peensusteni oskuse
rääkida ja saata välja sõnumeid, mis olid sageli humoorikad,
oma prossidega.
See algas pärast lahesõda,
kui üks Saddam Husseini käsilane teda maoks nimetas.
Ja kui Madeleine Saddam Husseiniga järgmisel korral kohtus,
kandis ta suurt maokujulist prossi,
mis oli elegantne ja nutikas viis oma sõnumi edastamiseks.
„Ma kuulan ja jälgin.“
Venelastega ballistiliste rakettide vastaste süsteemide lepet arutama minnes
leidis ta oma kollektsioonist prossi, mis meenutas raketti.
See oli tal täiesti juhuslikult.
Tal on nii palju prosse. - Nagu kõigil.
Ta kandis prosse lihtsalt…
On mul midagi, mis meenutab tuumalõhkepead?
Üks venelane ütles:
„Kas te sihite meid raketiga?“
Otsene vihje. - Täpselt.
Albright vastas: „Jah. Vaadake ette.“
Mulle meeldib mõelda, et see andis ka teistele inimestele julguse
võtta miski, mis oli algselt ehk solvanguna mõeldud…
Jah. - …ja muuta see…
Jajah. - …millekski ilusaks
või provokatiivseks, ehk isegi naljakaks.
Panna mõtlema, naljaga.
Täpselt nii.
Mul on üks küsimus. See debatt.
See oli sürreaalne kogemus.
Ta jälitas mind…
Jah. - …jõllitas ja kõrgus mu kohal.
Kas pööran ümber ja ütlen: „Kao eemale, pervert“?
Kui ma asja naljaks pöörata üritan, kujutan ette, kuidas kommentaatorid,
kes on enamasti mehed, ütlevad… - Jah.
„Kuidas ta teiste riigijuhtidega hakkama saab,
kui ei saa jagu laval teda jälitavast mehest?“
Nagu see juhtum Bostonis, mida sa kirjeldasid.
Kõigi lepitamine jäetakse sinu õlule.
Jah. Ja see on lihtsalt nii väsitav,
kui palju me peame vaeva nägema,
et öelda, mida me tunneme, ilma et peaksime mõtlema:
„Oot. Kuidas seda tõlgendatakse? Olen ju naine. Mida nad arvavad?“
Mehed seda tegema ei pea.
Kas ma oleksin pidanud nalja heitma? - Arvan, et see oleks aidanud.
Sul on õigus: kui oleksid teda perverdiks kutsunud, oleks nad sulle kraesse karanud.
„Jah, Donald, minu juuksed on ehtsad.
Tean, et sa üritad mu juukseid vaadata, aga…“
„Erinevalt sinu juustest…“
„Minu omad on ehtsad.“
Kui saaksin aega tagasi keerata!
Valged naised peavad mind oma hingeloomaks ja Lizzoks.
Mu tütar on Stanfordi Ülikooli esmakursuslane.
Helistasin oma emale, et kelkida. Ta küsis:
„Kui hea see ülikool olla saab, kui sinna nii palju tüdrukuid võetakse?“
Kui näen oma poega pornot vahtimas, lahendan asja nii:
võtan istet ja vaatan koos temaga.
Pole paha mõte.
Mis oleks parem viis teda igaveseks pornost võõrutada…
kui mälestus minu kommentaaridest?
Mu emale meeldib Lifetime.
Paljud naised seda vaatavad? Plaksutage. Olgu.
Võtke teatavaks, et teie pärast naissugu edasi liikuda ei saagi.
Nali, mida oli minu arust oluline rääkida siin…
Asi algas, kui ma koos emaga telerit vaatasin.
Mu ema armastab „Poissmeest“ ja Lifetime'i kanalit.
Olen vist lapsendatud, meile ei meeldi samad asjad.
Ja mu ema keskendub sellele jäägitult, tõelise naisena.
Vaatan teda, ta on tõeline naine.
Ning mina näen ainult seda: „See naisi tagasi hoiabki.
Ja see. Valesti on see ja see.“
Niisiis räägin ma naistega ausalt. „Jah, see, mida mees ütles, on vale,
aga mida meie ette võtame?
Mida meie oluliseks peame?
Miks me tunneme vajadust sellistel viisidel heakskiitu otsida?“
Kanal naistele.
Eetris kõlab see päris hästi, eks?
Arvasin, et seal on palju filme vägevatest naistest.
Saate aru? Näiteks naised murul vabalt veritsemas.
Meestel riistasid maha raiumas ja nii.
Arvasin, et seal on naised, kes… Saate aru?
Ma ei teadnud, et seal on
üks ja sama veider mõrd, kes kogu aeg hämmeldunud nägu teeb.
Palun vaadake, et te kuuli ette ei jää.
Olgu-olgu. Üks, kaks, kolm, neli, viis, kuus!
Oot. Tegid seda päriselt?
Tegin jah. Ausalt. - Tegi jah. Võimas.
Äkki lasi salateenistus need pikali? - Ei, ta oli väga tubli.
Aga ootasin, kuni sa selja keerasid. - Tubli.
Nalja on nüüd vist raskem teha.
Nii palju asju, mille üle ei tohi naerda…
Ei tohiks naerda, muidu tuleb jama.
Inimesena, kes oli lapsena sageli pilkeobjekt,
olen õnnelik, et kõige üle… - Ei, ma…
…nalja teha ei tohi.
Ehk olen liiga tundlik. - Minu lähenemine:
tean, mis sobib mulle ja mida ma teen,
mida tehes ma end hästi tunnen ja mis on minu jaoks välistatud.
Aga ma ei hakka teisele koomikule ütlema, mida ta teha tohib ja ei tohi.
Aga mul endal on piir olemas.
Aga see on nihkunud, eks? - Oo jaa. See on… Jah.
Läksin varem kaugemale.
Ma ei mäleta, milline koomik seda ütles: „Kui minu poeg gei oleks,
virutaksin talle nukumajaga vastu pead“ või midagi.
Ja ma solvusin, sest olen töötanud LGBTQ-kogukonna lastega,
keda on kuritarvitatud, sättumuse pärast kodust välja visatud.
Ja ma mõtlen: „Kuule, mees, see nüüd küll lahe ei ole.“ Eks?
Isegi naljakas pole. „Annad loa paljudele, kes seda päriselt teevad.“
Ütlen, et võiksime sellele mõelda.
Kasvasin, vaadates Dice'i ja Eddie Murphyt.
Halvustamine, misogüünia, paksude ja hoorade pilkamine…
Ma ise tegin sama.
Ja ma ei üritanud olla mees, vaid koomik.
Selliseid saateid ma vaatasin. - Huvitav.
Ühel päeval tuli minu juurde tüdruk ja ütles:
„Tead, ma tulin siia täna naerma, aga su pedofiilianali oli nii sünge,
meenutas mulle mu elu jubedaimat hetke.“
Ja selle tulemusel muutsin ma kõike.
Koomikud, keda ma imetlen ja armastan, George Carlini tüüpi esinejad…
Sa peaksid ründama ülemisi. Eks?
Väga hea põhimõte. - Nii see on.
Räägi tõtt võimul olijatest.
Miks valida keegi… - Kellel on probleemid.
Vaene inimene, kellel on raske. See pole… Komöödia ei ole selleks mõeldud.
Sa peaksid aitama. - Jah.
Andma hääle inimestele, kellel seda pole. - Jah.
Silmakirjalikkusele tähelepanu juhtima.
See on koomika, mida ma armastan.
Pead ründama neid. - Mina teen seda.
Kive loobin ikka ülespoole. - Jah.
Tihti naeravad inimesed kahjuks siis,
kui koomik viskab nalja kellegi teise üle.
Jah.
Ja klounaad, nagu mina sellest nüüd aru saan,
on kõige naljakam siis, kui klounid ise haavatavad on
ja enda üle nalja heidavad.
Nad kutsuvad sind naerma koos nendega… - Jah.
…mitte kellegi teise üle.
Ilmselt oleks sellest kasu pea kõigil.
Olgu, ma pean… Hästi.
Ausõna, ma olen nii halba mängu harva kogenud.
Minu kohta päris hea.
Tulge nüüd, muidu jääme USA keskosast ja Chicagost ilma.
Tulge. - Jah, juhtub.
Olgu. Läheb lahti. Laske käia. - No nii.
PÜHENDATUD VÄLISMINISTER MADELEINE ALBRIGHTILE
Nalja selgitamine on nagu konna lahkamine.
Võid midagi õppida, aga selle käigus konn sureb.
Tulin just rongiga Washingtonist.
Selge. - Ja konduktor küsis,
kas ma soovin ratastooli.
Ütlesin: „Ei, lähen Colbert'i saatesse asju paika panema.“
Tõlkinud Triin Jürimaa