- פריז -
אני אוהבת להסתובב ברגל בפריז. -לגמרי.
את זוכרת שנהגנו לספר בלי סוף בדיחות טוק-טוק?
סיפרנו מיליון בדיחות טוק-טוק.
השתעשעתי עד בלי די מ"טוק-טוק. מי שם?
בננה. בננה מה?"
טוק-טוק. מי שם? תפוח. תפוח מה?
תפוח אדמה, אלא מה?"
הבדיחה הזאת הצחיקה אותי כל כך. -גם את הילדים שלך.
את וסבתא הייתן סבלנית מאוד איתי
כשחזרתי על הבדיחה הזאת שוב ושוב כילדה.
שלום. -תראי את זאת. איזו אמיצה.
זאת נחושה מאוד בדעתה.
לגמרי לא הוגן להגיד, אבל הראש הקטן הזה מאיים מאוד.
כן, אבל תנועת הראש דומה
לתרגיל שעשינו בביה"ס לליצנים.
את יודעת, קדימה ואחורה...
לפנים ולאחור, לפנים ולאחור, לפנים ולאחור.
מעגלים. -ומעגלים.
נסענו מפריז לפילדלפיה
לפגוש כמה מהנשים האמיצות הכי מצחיקות שמצאנו
ולגלות את הדרכים המפתיעות שבהן צחוק משנה את החיים של נשים.
מדאם קלינטון, את מצוינת.
קראי לי הילרי.
הילרי, האף שלך.
חשבתי שיראו נשים ש... אתם יודעים?
אם יש מקרה חירום של זין, הם מסודרים, אז...
שמרי על קלאסה. -כלומר, את יודעת.
- נשים אמיצות צוחקות אחרונות -
- ניו יורק -
- קרוליינס -
נמסטה, ניו יורק.
כמה מילים עליי. אני מהגרת.
- זארנה גארג -
הגעתי לאמריקה עם תשעה דולר בכיס.
בבנק היו לי 10,000 אבל בכיס תשעה.
לא, אני לא אהיה שנונה.
- ימנייקה סונדרס -
זו לא המטרה שלי היום. רק בגלל החליפה הזאת באתי היום.
אני מניו ג'רזי. העיר שלי היא מה-זה מגוונת.
- מייסון זאיד -
שלושים ושלושה אלף קתולים ושישה מוסלמים שכולם מהמשפחה שלי.
משום שהן חיו בשני העולמות,
טרנסיות יודעות דברים שאנחנו הנשים הסיס לא יודעות.
- לורי קילמרטין -
למשל, הן יודעות כמה אנחנו אמורות להרוויח.
בפעמים הראשונות שאנחנו עולות לבמה,
ושמתי לב שאצל גברים זה קורה פחות,
גברים רבים בקהל יושבים ככה.
והאנרגיה פשוט מתקלקלת.
אז מראש אני צריכה לפתוח... -כן.
ב"מה קורה? מה יש לידיים שלכם?
לא רוצים למחוא כפיים? בסדר".
אז עכשיו אני אעשה את מופע שלי כאן.
אישה עולה לבמה, והם מגיבים ב...
הם רק צופים בך במשך כדקה.
את לא חושבת שהם מקשיבים לך. הם צופים בך.
כן. הבדיחה הראשונה שלך מתבזבזת
כי הם חושבים, "אישה." -הכול.
לכן נשים רבות, אפילו בתלבושת שלהן...
פעם לבשתי בלייזר כל הזמן, כי חשבתי,
"רק שלא יראו לי את השדיים.
שנשים בקהל לא יחשבו שאני מנסה לפתות את הגבר שלהן.
אני לא רוצה שהגבר הזה..." -כל הדברים האלה.
אנחנו מוטרדות מזה,
ואילו גברים פשוט לוקחים משהו מהארון.
"אם יש לנו זמן." -כן. חולצת טי עם כתם חרדל.
כשהתחלתי לעשות סטנד-אפ,
היה חוק של אישה אחת בכל מופע.
מפתיע שאנחנו בכלל מכירות.
יש כל כך הרבה קומיקאיות.
ראיתי תמונות שלהן במועדונים וחשבתי,
"למה אסור לי להכיר אותך?"
לא מרשים לנו.
כמה פעמים כל אחת מכן הופיע במועדון הזה?
אני לא יכולה אפילו לספור. -לפחות 200.
שככה יהיה לי טוב. -וואו.
כן.
מקסים שאמי עדיין אומרת "שככה יהיה לי טוב."
למה לדעתך יש מעט כל כך בדיחות טוק-טוק על אמריקה?
אין לי מושג.
כי החירות מצלצלת בפעמון.
זה דווקא מחוכם אחרי שהקדשתי לזה מחשבה.
את תעשי פעם סטנד-אפ?
הייתה לי חוויה שונה עם קומדיה מבחינות מסוימות
מהרבה אנשים אחרים... -אוי, לא.
כי כילדה צחקו עליי המון
אנשים שהיו קומיקאים מקצועיים.
כן. -בהחלט.
וגם דוברים פוליטיים נוראיים כמו ראש לימבו וכאלה.
אבל זה היה שונה, נכון? כי ראש לימבו מראש שנא אותנו
וכל מה שאת ואבא נאבקתם למענו.
אז היה דווקא די קל לחשוב, "זה לא קשור אליי." נכון?
אבל כשצחקו עליי ב"אס-אן-אל",
חשבתי לעצמי, "וואו, קבוצת אנשים מבוגרים ישבו בחדר..."
נכון.
"וכולם החליטו שזה רעיון טוב.
אף אחד לא חשב, אולי לא רצוי לצחוק על ילדים."
ואני חשבתי לעצמי, "אני לא חושבת שזה מצחיק או שזה בסדר,
לכן אני לא חושבת שקומדיה היא דבר מצחיק או בסדר."
זה מובן לגמרי. -כן. אני צוחקת על ילדים כל הזמן.
קרה לי שהורים נעלבו.
אני מדברת על אלרגיה לבוטנים. אישה אחת התרגזה עליי.
הייתי צריכה להגיד לה, "תקשיבי, זו האמת שלי."
בקשר לאלרגיות לבוטנים.
זה משוגע (גם בוטנים) אבל זו האמת שלי.
הצחקת את אנשי הצוות.
אילו קומיקאים את אוהבת?
אין לי תשובה לזה. -אקח אותך למועדון סטנד-אפ.
בכיף. זו התערבות טיפולית שלא ידעתי שאני צריכה.
צ'לסי את יודעת מה קורה אם שותים יותר מדי תה בפריז?
לא. -יורו-פיפי.
זה נמוך. וזה לא משחק מילים.
- כוס התה של אליס -
- ניו יורק -
יש קומיקאיות שמשתמשים בקומדיה
כדי לשפוך אור נושאים שבעבר היו טאבו,
כמו התפקוד התקין של גוף האישה.
קניה, אני רוצה לטעום תה שעוד לא טעמתי.
את אוהבת קפאין? -מאוד אוהבת.
- איימי שומר -
התה החביב עליי הוא צ'אי הודי.
אין בעיה.
אשמח להזמין את התה של אליס. -מדהים.
אני יכולה להזמין קפה?
וואו. איך את מעזה? -אני יודעת. מצטערת.
אני איתך. -תודה, קניה.
אני חייבת לומר לך כמה נפלא לפגוש אותך
וכמה את בריאה ומאושרת... -יש!
אחרי שהתגברת על החוויה המדהימה של אנדומטריוזיס.
תראי, אנחנו רוצות לדבר על קומדיה
ומה זה אומר להיות קומיקאית,
ועל כל מה שעברת...
בואי לא נעמיד פנים שאת לא אישה.
גם לבמה אני מביאה איתי את השחלות שלי בכל הופעה.
לכן טוב שאנחנו מדברות על זה.
אני לא משאירה אותן בכניסה.
מאז המחזור הראשון, תמיד היו לי כאבי מחזור איומים.
הקאתי מרוב כאב.
ואני פשוט...
אמרו לי, "לנשים יש כאבי מחזור. תתגברי."
ובשלב מאוחר יותר אמרו, "קחי גלולות. זה אמור לעזור."
זה כמו פלסטרים קטנים.
קשה לאבחן אנדומטריוזיס בלי ניתוח.
הבדיחה שלי על הנושא היא,
"יש לי אבחנה, אז מה עושים?"
ואמרו לי, "אנחנו מצטערים, לא יכולנו לחקור
כי זה קורה רק לנשים."
כן. -אבל יש ויאגרה ללעיסה.
אז כן. כן.
אם יש מקרה חירום של זין, הם מסודרים.
לפעמים קשה לקחת לבלוע כדור.
לא רוצים שגברים... רק שלא ייחנקו ממנו.
לכן הוא טעים ולעיס. זה לא מבאס?
- פילדלפיה -
היי, ואנדה. -היי.
אלוהים. -כמה נפלא אנחנו נראות.
- ואנדה סייקס -
לקרוא לך כבוד השרה? -למה לא הילרי?
אני אשמח. -תראי את החולצה שלה.
למקרה שתשכחי את שמותינו, הם כתובים כאן. -הבנתי.
החולצות מצחיקות. -חולצות לוורן ושירלי בסגול.
דווקא יפה בעיניי. -אני אוהבת את זה.
אתן מוכנות? בואו נשחק באולינג. -כן.
צריך לבחור כדור. -לבחור כדור.
הבאת את הכדור שלך? -יש לי כדור משלי. כן.
זה רציני מדי. -כן. צ'לסי, יש לי הכנסה פנויה.
הנעליים שלי. -מה?
אני חושבת שאנחנו כאן בתואנת שווא.
אלוהים אדירים, ואנדה.
אומר לך משהו שעשית שהיה ממש נפלא בעיניי.
כשדיברת על החיים בגיל המעבר.
אה, כן. -כי אף אחד לא מדבר על זה.
את חיה בגוף שלך 40, 50 שנה,
ופתאום,
הוא כבר לא בשליטתך. -נכון.
קראת בשם לבטן שלך, נכון? -זאת אסתר. אסתר רול.
אסתר רול. היא יקרה לך מאוד. אני יודעת.
נכון.
ידעתי מה עובר עליי ואני חושבת
שצריך להתקיים שיח שלם בנושא.
אני חושבת שנפל לי האסימון כשהלכתי לרופאה שלי,
ואמרתי, "גלי החום האלה בלתי נסבלים."
אני מנסה לעבוד ופתאום אני צריכה לעצור את הצילומים לרגע
כי אני מזיעה כמו משוגעת. תן לי משהו נגד זה."
ואז היא אמרה, "טוב, כיום
נותנים קסנקס או משהו."
אבל זה אומר הרבה על בריאות האישה ועל כמה הם מעריכים אותנו,
אם הפתרון היחיד שלהם
הוא "תנו לכלבות תרופה של משוגעים."
חזרנו לסטריאוטיפ של נשים היסטריות. -בדיוק.
כקומיקאית, את יכולה להאיר פינות אפלות
ולומר, "יודעים מה? אנחנו נדבר על זה."
זה עוזר לנשים להרגיש שהן לא לבד.
אשמח אם תמשיכי לעסוק בזה.
אני אמשיך, כי אני עדיין בתוך זה.
טוב. בואו נשחק באולינג.
צריך לבחור כינוי. -כינוי?
כן. אני אלך על "טפטופים". -"סופה".
אני אוהבת מזג אוויר.
אני אהיה "לחישה".
שקטה אבל עם פוטנציאל קטלני. -"הלחישה". טוב.
יש לנו מעמד של הכובען המטורף.
מדהים. תודה. -וואו.
את מביאה דברים שנראים טעימים.
וואו. -ויש לנו לחמניות מתוקות בשבילכן.
תראו איזה גדול. הלחמניות המתוקות האלה לא חוקיות.
תחזיקי אותה. זה באמת משהו מיוחד...
אחרי שהידיים שלי נגעו בכולה, היא בטח שלי? -שלך.
כשאמרתי למישהי שאני נפגשת איתך היום,
התשובה הייתה,
"אני מעריצה אותה כל כך על שהיא מדברת בכנות כזאת על הקשיים של היריון."
בסרטים רואים רק אישה משתינה על מקל
ואחר כך היא בסרבל, צובעת אסם,
וצוחקת, מאושרת כל כך, וזהו.
אבל מהניסיון שלי זה גיהינום.
הצילו.
אני אוהבת להיות בהיריון.
זה חרא.
אף אחד לא מקשיב לנשים.
סרינה ויליאמס כמעט מתה בלידה.
לא תקשיבו לסרינה ויליאמס כשהיא אומרת שמשהו לא תקין?
אין לזה סוף, נכון? -כל הזמן.
נכון. אני לא מאמינה שיש נשים
שמפגינות למען זכויות הרבייה שלהן.
הן בטח חושבות, "אתם צוחקים עליי."
חלק מהנשים המבוגרות יותר
שבאו להפגנות עם שלטים.
"אני הייתי כאן בשנות ה-70."
חשבתי שטיפלנו בזה. חשבתי שזה נגמר.
עברתי ליד טיפוס מגודל שהלך במעגלים...
- וופי גולדברג -
עם שלט מחאה ודיבר נגד הפלות.
אמרתי, "בן זונה, מתי בפעם האחרונה היית בהיריון?"
בנעוריי אהבתי את וופי...
יש עוד אנשים שיש להם פופיק מצחיק...
ואת גילדה...
- גילדה רדנר -
או שהוא מין חור או שהוא מתעקל,
או שיש עליו ידית קטנה כמו דלת.
בבקשה!
ואת ג'ואן.
כל שטוחות החזה בקהל...
- ג'ואן ריברס -
זאת חזייה מרימה ודוחפת. היא...
היא דוחפת מכאן. את הכול.
דוחפת, דוחפת, דוחפת.
כל העור הועבר למעלה. הפופיק שלי כאן...
מרגרט צ'ו השפיעה עליי מאוד.
אסור לי להגיד את המילה "וגינה"...
- מרגרט צ'ו -
כי אני בכלל לא משתמשת בשלי.
מישהו רוצה אותה?
אפשר לשים בה ספרים או משהו. לא יודעת.
להשתמש בה כעציץ.
מאמס מייבלי.
- ג'קי "מאמס" מייבלי -
ג'קי "מאמס" מייבלי.
היא הופיעה בחלוק בית ישן, בלי שיניים ועם מטלית אבק על הראש.
בנעוריי, כשראיתי את האישה השחורה הזאת, "הנה אני." זה נצרב בזיכרוני.
את צריכה לזכור שעשיתי לך טובה.
נתתי לך את השם שלי.
אמרתי, כן, ולי יש כמה שמות בשבילך."
מגיל חמש רציתי להופיע ב"ג'נרל הוספיטל",
כמו רוב הילדות המוסלמיות בניו ג'רזי.
הוליווד מדירה נכים.
אז כשראיתי אנשים שנראו כמוני ועשו סטנד-אפ,
במיוחד ריצ'רד פריור,
חשבתי לעצמי, "אלמד קורס בקומדיה,
ואהפוך לקומיקאית מפורסמת ואופיע בטלוויזיה."
למען ההגינות, אם זה יגיע לטלוויזיה, זו תהיה הפעם הראשונה שזה עבד.
קבלו במחיאות כפיים סוערות את מייסון!
- מליסה ריץ' -
טוב. אלה מכם שלא מכירים אותי,
אני לא שתויה.
אבל הרופא שיילד אותי היה שתוי, ולכן המוח שלי ניזוק, אבל לא נורא.
יש לי 99 בעיות ושיתוק מוחין היא רק אחת מהן.
באולימפיאדת הדיכוי אזכה במדליית זהב.
אני פלסטינית, אני מוסלמית, אני אישה של צבע,
אני גרושה, אני נכה.
ו... אתם מוכנים?
אני מניו ג'רזי.
ריצ'רד פריור היה גבר מטונף.
אז עליתי לבמה וחשבתי, "כמה מעליבה אני יכולה להיות?"
בסדר, אהיה אישה מוסלמית שמספרת בדיחות על מריה הבתולה.
באותו זמן לא הייתי מודעת לכך
שאנשים עם נכויות נתפסים כילדים וכחסרי מיניות.
אז כשעליתי לבמה ודיברתי על סקס,
אנשים הגיבו ב...
"זו מוסלמית שמדברת על סקס,
וזו מוסלמית נכה שמדברת על סקס."
וזה העיף להם את הראש.
פנויים ופנויות, אף אחד לא מזהיר אתכם
שההרגלים של בן או בת הזוג מתחילים לעצבן מהר מאוד.
ההרגלים שלו פשוט הטריפו אותי.
השיא היה הנשימה הבלתי פוסקת.
הוא לא הפסיק לשאוף, לנשוף, לשאוף, לנשוף.
שאלתי אותו, "אתה יכול להפסיק לחמש דקות?
אני הפסקתי כשנולדתי ואני בסדר גמור."
אני אוהבת את חזיתות החנויות הישנות.
את יודעת,
בחנות הגבינות הזאת היה פיצוץ נוראי.
איך ידעת את זה?
נשארו רק חורבות (נשמע כמו גבינת ברי).
הייתי אמורה לצחוק? מצטערת, זה לא הצחיק אותי.
אבל צ'לסי ואני לא באנו לפריז רק כדי לספר בדיחות קרש.
פריז ידועה כבית של הליצנות.
ובאנו לפגוש את הליצן הרב-אומן, פיליפ גולייה.
פיליפ מכשיר ליצנים כבר יותר מ-50 שנה.
עם תלמידיו נמנים אמה תומפסון וסשה ברון כהן.
זה היה אסון.
אף אחד לא צחק.
אסון.
פיליפ, איך נהפכת מבן למשפחת רוקחים
לאחד ממומחי הליצנות הקומית המובילים בעולם?
אנשים אף פעם לא יודעים למה מישהו הוא האידיוט...
- פיליפ גולייה ביה"ס פיליפ גולייה -
או המשוגע של משפחה. -וזה היית אתה?
כן. -לא.
- נטלי פאלאמידס שחקנית / אמנית במה -
כן, הייתי ילד רע מאוד.
היית ילד רע.
טוב לזכור שליצן הוא טעות.
כן. -טעות מקסימה.
טעות מקסימה.
יש הרבה טעויות לא מקסימות, אבל זו טעות מקסימה.
כדי לטעום מחוויית בית הספר לליצנים,
הצטרפנו לשיעור של די דלונג,
שמופיעה כליצנית בכל העולם, גם באזורי מלחמה.
נכון שזה מתאים מאוד שאנחנו כאן,
על במת המולן רוז',
היכן שהופיעו הליצניות הנשים הראשונות?
צ'א-או-קאו, לה גולו, לה מום פרומאז'. הן היו כאן.
- לי דלונג שחקנית / מורה לליצנות -
כל הנשים האלה, שסיימו את חייהן עניות, מוזנחות ונשכחות,
הן היו המבשרות של העיסוק בליצנות ע"י נשים בצרפת היום.
אנחנו עומדות לצאת למסע.
זה מסע לאותנטיות שלנו, לתמימות שלנו, לפגיעות שלנו.
מסע שילמד אותנו שהחולשות שלנו הן כוח.
זה עולמו של הליצן.
ואנחנו נעשה את המסע הזה בעזרת הדבר הזה.
המסכה הזעירה ביותר בעולם.
תרכיבו את האפים שלכן.
הילרי, האף שלך.
איזו חבורת ליצניות.
היא כותבת הערות.
הילרי.
זה היה גרוע. באמת.
במופע סטנד-אפ את לבדך על הבמה.
רק את.
והקהל לא תמיד בעדך.
לא.
למעשה, יש אנשים שרוצים שתיכשלי.
אז להיות קומיקאים באופן כללי,
אבל בוודאי כשמדובר באישה שחושפת את עצמה על הבמה,
אני חושבת שזה מעשה אמיץ. -צריך אומץ.
זה אמיץ. -זה אמיץ.
כך הגעתי לתוכנית הזאת, אני חושבת.
כמעט. -כן. את צודקת.
עברתי עשר שנים של הצקות קשות של טרולים.
לך זה לא אומר כלום.
לא, ממש כלום. -הצקות קשות מצד טרולים באינטרנט.
וזה פשוט הפסיק להזיז לי.
אין לך זכות להיות אישה מצחיקה.
לא. בעבר חשבתי... -בטח לא בפרהסיה.
מי כמוכן יודעות את זה.
אנחנו רוצים גרסה אחרת של נשים.
אנחנו רוצים שתהיו יפות ושקטות ומשתפכות ו...
ושחקניות משנה בלבד.
בול. -כן. בול.
לוסיל בול אמרה פעם, "אם את לבדך שם,
אין שום דרך לקבל את זה אלא באופן האישי ביותר."
אנשים תמיד חושבים על ליצני יום הולדת
עם פנים צבועים בלבן ו... -כן.
לכן אני חושבת שאנשים לא ממש יודעים מה זה ליצן,
אבל כשהם צופים בליצן, הם נהנים.
בסדר. אתן עובדות מצוין.
תגבירו את המהירות!
כמו לוסיל בול, היא ליצנית.
כשהיא דוחפת המון שוקולד לפה,
זו ליצנות.
לא היית אומרות? -לא, לא. אני בסדר.
כן. כן.
פיליפ, מה ההבדל בין אישה בקומדיה
לבין גבר בקומדיה?
הם יכולים לעשות את אותו דבר?
קומדיה זה בסדר, אבל ליצנות קשה יותר.
כן.
כי אם אתה נער,
אתה מגיע הביתה, התחפושת שלך מלוכלכת לגמרי...
אימא שלך עדיין אוהבת אותך.
כן.
אם את נערה, לא בטוח שאבא שלך עדיין אוהב אותך.
אז לאישה
מסוכן יותר להיות אידיוטית מאשר לגבר.
אני יכול לראות כשאני מלמד,
שאישה רוצה להיות ליצנית מקסימה.
אבל הכרתי נשים שהיו מפלצות...
נפלאות, אבל לא רבות.
אני חושבת שאני יותר מפלצת.
כשאימא שלי צופה בהופעות שלי, היא תמיד עצובה שאני לא נשית יותר.
עדיין? -כן, כן.
את שובבה, לא?
אני ילדה רעה. רעה מאוד. -כן? כן.
המופע האחרון שלך נקרא "נייט",
שהיא גרסה גברית של השם שלך, נכון?
כן. אני עושה דראג.
אני מנצלת את אי הנוחות של הקהל כדי ליצור מתיחות.
אני משחקת ברעיון של הסכמה.
אני שולחת ידיים לחזה של מישהי. -אל תפחידי אותי.
אני...
את פוחדת? -לא פוחדת ממך.
שלחי ידיים. אני לא פוחדת. -אני שולחת...
אני שולחת ידיים לחזה של מישהי... -כן.
לאט מאוד. -יש לי הרגשה שנפגשנו.
כן.
מה קורה? -זה רגע מיוחד.
ואני אומרת... -אנחנו ברגע מיוחד.
מותר לי?
-בטח.
ואז...
את ממזרה.
ואז אני תופסת לה בשדיים.
האדם הראשון מאז בעלי שנוגע בי שם.
היה לנו רגע מיוחד. -נכון.
צריך רק לבקש. תודה שהרשית לי.
מוצק.
צריך רק לבקש.
כשאת יוצרת מתח בחוסר תנועה,
או שאנשי פוחדים שהם לא יודעים מה את עומדת לעשות,
קל לשבור את זה.
אבל את מכירה את האישה?
לא. -לא, אני לא מכירה אף אחד.
הכרנו אתמול. -אבל אנשים צוחקים
או פוחדים?
אנשים צוחקים. וגם זה גורר צחוק.
אני שולחת את הידיים ככה לשדיים, ואז אני עושה ככה... ל...
כן, אני הייתי פוחד. -את יודעת.
כשהבן שלי היה בן עשר, החלטתי להקריא לו
את "יומנה של אנה פרנק".
כי רציתי גיבורה נשית.
רציתי שהוא ילמד היסטוריה.
מתברר שעשר הוא גיל צעיר מדי לספר הזה.
הרבה דברים קורים בספר הזה. ראשית, היא מקבלת מחזור.
אז הבן שלי שאל, "מה זה מחזור?"
עניתי, "טוב, אתה יודע, כשבנות מגיעות לגיל של אנה,
הן מתחילות לקבל וסת.
זאת אומרת שאחת לחודש דם זורם ללא שליטה
מהנרתיק שלהן במשך ארבעה עד 15 יום...
תלוי בילדה עצמה."
לראות מישהו שומע את המידע הזה לראשונה בחייו...
הוא נכנס לפניקה,
שלח יד אחת למפשעה
כי הוא חשב שהיא תתחיל לדמם ללא שליטה.
והיד השנייה התרוממה כדי לחסום כל מידע נוסף.
זה היה מין ריקוד בשתי ידיים במשך כדקה.
אז הוא נרגע ואני הרמתי שוב את הספר,
והוא אמר, "וואו, אני מקווה שלא יקרו עוד דברים רעים לאנה פרנק."
את מנפצת מחסומים באמצעות גזע, את מנפצת מחסומים באמצעות נכות,
את מנפצת מחסומים באמצעות מוות.
כמה זה מצחיק?
עוד ועוד אנשים מתו לי, אז...
תאמיני לי, אני לא רוצה שזו תהיה ההתמחות שלי.
אימא שלי מתה מקורונה ואני אומרת לקהל, "תראו..."
כי הם מגיבים בהשתנקות קלה. ואני אומרת, "כמו אימא שלי, חה-חה."
ו...
אהבתם את הסיפור על אנה פרנק.
אני חושבת שתעמדו בזה.
אז אני אומרת, "אימא שלי מתה מקורונה. אני אמנית סטנד-אפ.
אני מתבדחת על זה. תתכוננו, נקבות."
והם עונים, "בסדר."
ייתכן שהקומדיה השתנתה מעט.
אנשים חשים בנוח יותר עם נושאים רגישים,
אולי קצת יותר מאשר לפני חמש או שבע שנים.
אימא שלי הייתה תומכת של טראמפ שמתה מקורונה,
אז הפתולוג קבע שהיא התאבדה.
סליחה, אני צחקתי?
היה רגע שבו את קולטת,
"מה שאני עושה הוא כישלון."
"אף אחד לא צוחק." ולשם את צריכה ללכת.
לכישלון.
בליצנות, בניגוד לצורות האמנות האחרות
שאני מכירה, כישלון הוא הכרחי.
הכישלון הוא דבר חשוב מאוד.
את עושה משהו, את חושבת שזה מצחיק ואף אחד לא צוחק.
אף אחד. דממה.
או שאת מתאבדת או שאת מצילה את המצב
ועושה משהו אחר שאת חושבת שהוא מצחיק.
אם הקהל צוחק, הצלת את הכישלון.
כולם אוהבים אותך שוב.
כן. -מוחאים לך כפיים ואת ממשיכה בהופעה.
פוף, עוד כישלון.
ליצן מוצא את הזהב בכישלונות.
לכן קשה מאוד לאנשים מסוימים להצליח בתחום,
כי הם צריכים לאפשר לעצמם להיכשל כדי להגיע לשלב
שבו את צריכה להציל את המצב.
אם את לא נכשלת, אין מה להציל.
איזו מטפורה לחיים, נכון? -ממש כך.
עוד? -תגידי את.
זה מה שאת רוצה?
בסדר.
הרבה אנשים, ובמיוחד נשים... את נופלת לקרשים,
את נכשלת, אבל בפומבי, נכון? -כן.
את פשוט לא רוצה לעשות את זה יותר.
אנחנו נגועות במה שאני מכנה הגן הפרפקציוניסטי.
נשים רבות מדי... -יש לי אותו.
במיוחד נשים צעירות. -גם לי.
הן חייבות להיות מושלמות. הן חייבות להיראות מושלם.
הן חייבות להתנהג בצורה מושלמת, לדבר בצורה מושלמת.
אבל כשאת מלמדת ליצנות, את לומדת, "אל תהיי מושלמת."
זה נכון. -אף פעם.
זה היה נורא. -זה לא טוב.
זה לא היה טוב.
את משחקת בשם טפטופים.
טפטופים לא חייבת לשאת את הביצועים האיומים האלה.
סמכי עליי, אני אשנה את זה.
אני צריכה להתקרב, כי ברור... -קטן עלייך.
קטן עליה? זה לא ברור לי.
אל תיפול לתעלה, בבקשה.
לעזאזל! -הוא נפל לתעלה רחוק יותר.
אני אעזור לכן.
תראי לנו מה את יודעת. -תתרכזו.
אני לא מבטיחה כלום. מזמן לא שיחקתי באולינג.
נו באמת, תראי אותה.
בחייך.
אפילו הרגל שלך בתנוחה טובה.
תמיד תיראי כאילו את יודעת מה את עושה.
זה נכון. אני צריכה לעבוד על זה.
ואנדה, כשאת כותבת חומר קומי... -א-הה.
את חושבת בכלל אם תוכלי להשתמש בקומדיה
כדי לשנות משהו שחשוב לך?
השאלה שלי היא אם אוכל להתחיל דיאלוג.
שיוכל להוביל לשינוי? -בדיוק.
אני לא מאמינה שאני הולכת להגיד משהו
שישפיע על אנשים עד כדי כך שהם יגידו, "אה, היא צודקת."
זה יותר בכיוון של,
"תני לי לחשוב על זה." -כן.
אני אוהבת את האפשרות לקדם משהו באמצעות בדיחות,
אבל אנשים לא רוצים להרגיש שמלמדים אותם.
זה כמו להוסיף גזר לעוגת שוקולד.
יש דברים שהם סתם טיפשיים.
למשל, אני מדברת על כמה ציפור מחמד זה דבר טיפשי.
זה לא עוזר לאף אחד. זה לא מציל חיים.
אבל בכל דבר שאני אומרת
אני משתדלת שאנשים, אבל בעיקר נשים, יצחקו וירגישו טוב יותר.
אני אשתה לכבוד זה. לחיים, יקירתי.
לחיים.
אני אוהבת את הרעיון של להיכנס למקומות שבהם אני עלולה לחטוף חזרה.
אני חושבת שהעשור הכי טוב לנשות ארה"ב היה שנות ה-70.
ב-1974 קיבלנו את הזכות לקבל כרטיס אשראי על שמנו.
הרבה אנשים לא יודעים שהסיבה לכך שקיבלנו את זה ב-74'
היא שבשנת 73' קיבלנו את הזכות לעשות הפלה.
ב-73' נשים התחילו לעשות הפלות, והן חשבו,
"יודעים מה? אני רוצה לשלם על זה באשראי."
האתגר של קומיקאי הוא לנסות להמיר אנשים.
כשאת עולה לבמה וזה מה שאת רואה...
אני רוצה שהזרועות יהיו למטה בסוף המופע שלי
ושאנשים יצחקו מדברים שלא היו צוחקים מהם בדרך כלל.
אנחנו כבר נלחמות במספיק קרבות רק מעצם היותנו נשים.
אני לא רוצה להוסיף כלום.
אם לא הבנתם, לא הבנתם. אם לא הצלחתי לשנות אתכם, לא הצלחתי.
כי בדרך כלל
הרבה אנשים שהם בורים בכל הקשור לגזע או לנכות, זה מה שלימדו אותם.
הם צריכים להתנער מהחרא הזה בעצמם.
הלו?
בואי, חתולה.
לעזאזל, הוא יכול לתפוס לי בכוס כי הכוס שלי משיב מלחמה.
הוא יצטרך לשלוח ידיים לכאן, ואני אעשה, קו-קו."
אצטרך ללכת בהליכת סרטן עד לבית הלבן.
"את איתי עכשיו, כושית. יש לנו ארבע שנים."
יש לי הרבה חומרים על טראמפ ויש מקומות שבהם אני חושבת
שעדיף לא להעלות אותם. -כן.
אבל זה גם כיף.
כשאני אומר לקהל, למשל,
"אנחנו מרשים לגברים לבנים להיות במקומות שלא מגיעים להם,
וככה הוא נעשה נשיא,
אבל כולם בהלם."
רק עכשיו אתם מגלים
שגבר לבן יכול לעשות מה שבא לו בארה"ב?
"שלום וברוכים הבאים לעולם שלנו."
נכון. איפה אתם חיים?
זה גם למען השחורים בקהל
שנמאס להם מהחרא הזה.
סוף סוף מישהו אומר להם משהו
בלי לחשוש ממחסומים.
כשאני מספרת ללבנים על עצמם, הם חשים לא בנוח.
יהיה בסדר.
זו לא הפעם הראשונה
שבחרנו נשיא הומופוב, סקסיסט וגזען.
- אירוע התרמה "קומיקאים בואו הביתה" נובמבר 2016 -
הוא לא הראשון. הוא רק הראשון שיש לו אישור על כך.
היינו ב"גארדן" מיד אחרי הבחירות.
הופעת אחרי קומיקאים אחרים שצחקו על טראמפ,
והקהל הגיב לאחרים.
אז... -נכון?
לגברים הסטרייטים הלבנים... -כן.
שאמרו את הבדיחות.
ואז את עלית, ולמעשה... -כן.
וגם אמרת כמה בדיחות. -היה מטורף.
איך אפשר להגיד שהוא לא סקסיסט?
איך אפשר להגיד שהוא לא גזען?
איך אפשר להגיד שהוא לא הומופוב?
הקהל פשוט נחלק.
חצי צעקו לי בוז.
והחצי השני אמר לחצי הראשון לסתום את הפה.
ופרצו תגרות ידיים...
את צוחקת. אוי ואבוי. -בקהל. כן.
חלק צעקו עליי את המילה האסורה.
זה היה מכוער. -אוי ואבוי.
ואני חשבתי, "טוב, אני צריכה איכשהו לאחד אותם מחדש."
ידעתי שלא ארד מהבמה.
אין מצב שבעולם. שיזדיינו. -אף פעם אל תרדי מהבמה.
אמרתי כמה מילים נבחרות.
והתחלתי לפנות ישירות לאזורים באולם.
"תזדיינו, אזור 220!"
תזדיין אתה, אתה, אתה. כולכם."
ואז חשתי שאני צריכה לאחד מחדש.
אז אמרתי, "תקשיבו, באנו לכאן למטרה מדהימה."
"נקווה שכולנו עדיין מסכימים על זה." -נכון.
ואז שיתפתי אותם בסיפור ההחלמה שלי מסרטן השד,
והתבדחתי על זה.
שוב היינו כולנו יחד ואז אמרתי "לילה טוב."
אשתי עלתה בריצה לבמה, דבר שלא עשתה מעולם,
נתנה לי נשיקה גדולה וסימנה את סמל השלום באצבעות.
כמובן, לי יש קצת פחות קלאסה.
לא ראיתי את השלום. ראיתי אצבע.
אמרתי, "כן, מותק..."
ואמרתי, "אה, בסדר. טוב."
אבל כמובן, בשערי העיתונים ראו אותי...
לשמור על קלאסה. -את יודעת.
לשמור על קלאסה.
אבל לפעמים צריך להילחם באש בעוד אש.
כן.
את יודעת מי לדעתי השתמשה בהומור נפלא?
היא פעלה בדרגים הכי גבוהים ואתן מכירות אותה מצוין,
מזכירת המדינה לשעבר מדליין אולברייט, חברה יקרה שלנו.
כנראה עשיתי עבודה טובה כאישה הראשונה בתפקיד מזכיר המדינה...
- מדליין אולברייט מזכירת המדינה 1997-2001 -
כי היום בקושי שוקלים גברים לתפקיד.
היא התמחתה באמנות
של דיבור והעלאת טיעונים, לפעמים הומוריסטיים,
באמצעות סיכות הנוי שהיא ענדה.
זה התחיל אחרי מלחמת המפרץ הראשונה,
כשאחד מאנשיו של סדאם חוסיין כינה אותה נחש.
בפעם הבאה שהיא נסעה לפגוש את סדאם חוסיין,
היא ענדה סיכה גדולה של נחש,
וזו הייתה דרך אלגנטית אבל מחוכמת להביע את עמדתה.
"תראו, אני מקשיבה ומתבוננת."
לקראת המשא ומתן עם הרוסים על הסכם להגבלת טילים אנטי-בליסטיים,
היא מצאה באוסף שלה סיכה שנראתה כמו טיל.
שבמקרה הייתה לה.
היו לה המון סיכות. -כמו לכולנו.
היא נהגה לענוד סיכות...
מה יש לי שנראה כמו ראש נפץ גרעיני?
אחד הרוסים אמר,
"זה אחד טילים שאתם מכוונים אלינו?"
חד וחלק. -בדיוק.
היא ענתה, "כן, תיזהרו."
אני אוהבת לחשוב שזה עודד אנשים אחרים
לחשוב איך לקחת משהו שאולי כוון כעלבון...
נכון. -ולהפוך אותו...
נכון, נכון. -למשהו יפה.
אולי ל משהו פרובוקטיבי, אולי למשהו מצחיק.
בעצם, לשקף ולהסיט.
מדויק.
יש לי שאלה בקשר לעימות הנשיאותי.
זו הייתה חוויה סוריאליסטית,
כי הוא נצמד אליי...
כן. -ונעץ מבטים והתנשא מעליי.
האם אסתובב ואומר, "תתרחק ממני, חלאה"?
אילו ניסיתי לעשות מזה בדיחה, יכולתי לראות את כל הפרשנים,
שהיו ברובם הגדול גברים, אומרים... -כן.
"איך היא תוכל להתעמת עם המנהיג של... השלימי את החסר,
אם היא לא מסוגלת לעמוד מול מישהו שנצמד אליה על במה?"
זה דומה למה שתיארת מבוסטון.
עלייך מוטלת האחריות לאחד את כולם מחדש.
נכון. וזה מעייף כל כך.
כל החישוקים המנטליים שאנחנו צריכות לדלג דרכם
כדי לומר מה שאנחנו מרגישות במקום שנצטרך לחשוב,
"רגע, איך זה ייגמר? אני אישה. לאן זה יוביל?"
גברים פטורים מזה.
הייתי צריכה להשמיע איזו בדיחה טובה?
אני חושבת שבדיחה הייתה עובדת.
כי את צודקת. אם היית מסתובבת ואומרת לו שהוא מתנהג מגעיל,
היו יורדים עלייך כסאח.
משהו כמו, "כן, דונלד, כולו שלי."
"אני יודעת שאתה מנסה לראות מה הולך בשיער שלי. אבל..."
"אבל בניגוד לשיער שלך..."
"בניגוד לשלך, דונלד, כולו שלי."
להחזיר את השעון לאחור. זה היה טוב.
נשים לבנות אוהבות אותי כי הן חושבת שאני החיה הרוחנית שלהן, ושאני ליזו.
בתי לומדת בשנה א' באוניברסיטת סטנפורד.
אמרתי לאימא שלי שלא תשתחצן, והיא שאלה,
"כמה טובה יכולה המכללה להיות אם מתקבלות כ"כ הרבה בנות?"
אם אתפוס את הבן שלי צופה בפורנו, הדרך שאטפל בזה היא,
אני אשב ואצפה איתו.
רעיון לא רע.
מה ירתיע אותו מלצפות בפורנו שוב...
יותר מהזיכרון שלי מעירה הערות על זה?
אמי אוהבת את ערוץ "לייפטיים".
מי מכן שצופה ב"לייפטיים", שתמחא כפיים... בסדר.
אני רוצה שתדעו,
בגללכן נשים לא יכולות להתקדם.
בדיחה שחשבתי שחשוב מאוד להגיד כאן,
התחילה מכך שאמי ואני צופות יחד בטלוויזיה
ואמי אוהבת מאוד את "הרווק" ואת "לייפטיים".
אני חוששת שאני מאומצת כי אנחנו אוהבות דברים שונים מאוד.
ואימא שלי שקועה בזה כל כך כמו אישה אמיתית.
אני מביטה באימא שלי והיא אישה אמיתית.
אני צופה בכל התוכניות וחושבת, "בגלל זה נשים נכשלות.
בגלל זה נשים נכשלות. זה לא תקין."
אני מדברת עם נשים. למשל, מה שהוא אמר זה טעות,
אבל מה אנחנו עושות?
מה חשוב לנו?
למה אנחנו צריכות לקבל אישורים לכל דבר?
"ערוץ טלוויזיה לנשים."
זה נשמע טוב באוויר, נכון?
חשבתי שיוצגו הרבה סרטים להעצמה נשית.
אתן מבינות? כמו נשים מדממות חופשי על הדשא.
קיצוץ זין של כושים וכאלה.
חשבתי שיראו נשים ש... אתם יודעים?
לא ידעתי שזו תהיה
שוב ושוב אותה פוסטמה דבילית שעושה את עצמה מבולבלת.
בבקשה, תיזהרו, כל מי שעומד בדרך של הכדור הזה.
טוב, טוב, טוב. אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש!
רק רגע. באמת עשית את זה?
כן. בחיי. -היא עשתה את זה. מרשים מאוד.
את בטוחה שהשירות החשאי לא ירה בהם?
לא, היא שיחקה מצוין. הכול שלה.
אבל חיכיתי עד שהפנית את הגב. -כל הכבוד.
אני חושבת שקשה יותר לעסוק בקומדיה עכשיו.
יש המון דברים שאי אפשר לספר עליהם בדיחות
או שלא כדאי להתבדח עליהם או שתסתבכי אם תתבדחי עליהם.
כמישהי שהייתה המטרה של המון בדיחות בילדותה,
אני שמחה שיש דברים... -אני לגמרי בעד...
שהם מחוץ לתחום.
קראו לי תקינות פוליטית.
זו הדעה שלי.
אני יודעת מה נכון לי ומה אעשה
ומה עושה לי טוב על הלב ומה מחוץ לתחום מבחינתי.
אבל אני לא אגיד לקומיקאי אחר, "אסור לעשות דבר זה או דבר אחר."
אבל יש לי גבול משלי.
אבל הגבול שלך זז, לא? -כן, הוא... כן.
בעבר לקחתי סיכונים. עכשיו...
שכחתי מי זה היה, אבל קומיקאי כלשהו אמר,
"אם הבן שלי היה הומו,
הייתי חובט לו בראש בבית בובות," או משהו.
ואני נעלבתי מזה משום שעבדתי עם ילדים להטב"קים
שעברו התעללות,
שנזרקו מבתיהם בגלל נטייתם המינית.
ואני חושבת, "היי, בנאדם. זה לא... זה לא סבבה.
זה אפילו לא מצחיק.
אתה נותן אישור להמון אנשים שרוצים לעשות את זה."
ואמרתי, "אז בוא נחשוב על זה."
בנעוריי צפיתי בדייס ובאדי מרפי,
לכן התכנים המוקדמים שלי היו הכפשות, מיזוגיניה, בדיחות על שמנים ועל זונות.
זה מה שעשיתי,
ולא משום שניסיתי להיות גבר. ניסיתי להיות קומיקאית.
מעניין. -אלה התכנים שראיתי.
יום אחד ניגשה אליי איזו בחורה ואמרה,
"באתי לצחוק היום ובדיחת הפדופיליה שלך הייתה אפלה כל כך,
שהיא החזירה אותי לרגע הנורא בחיי."
בזכות זה שיניתי את כל מה שעשיתי.
הקומיקאים שאני מעריצה ואוהבת, כמו ג'ורג' קרלין ואחרים,
את אמורה לתקוף כלפי מעלה.
זו נקודה מצוינת. -זה העניין.
לומר את האמת לבעלי השררה.
למה שאני אציק למישהו... -עם בעיות.
איזה מסכן שחייו קשים?
זה לא מה שקומדיה אמורה לעשות.
את אמורה להרים. -כן.
לתת לאנשים שאין להם קול...
לתת להם את הקול. -כן.
ולהצביע על צביעות.
קומדיה כזאת אני אוהבת.
להוציא ממנה את האוויר. -כן.
כשאני זורקת אבנים, אני זורקת למעלה. -כן.
לעתים קרובות, למרבה הצער, אנשים צוחקים
כשהקומיקאי לועג למישהו אחר.
נכון.
ליצנות, לפחות כמו שאני מבינה עכשיו,
היא הכי מצחיקה כשהליצנים הם אלה שפגיעים
וצוחקים על עצמם.
ומזמינים אותך לצחוק איתם... -נכון.
במקום לעורר צחוק כלפי מישהו אחר.
זה משהו שיעזור לכל אחד כמעט.
טוב, אני צריכה... טוב.
אני חייבת לומר, זה אחד ממשחקי הבאולינג הגרועים ביותר ששיחקתי בהם.
מעל הממוצע שלי.
טוב, קדימה. אנחנו מאבדים את כל אמריקה התיכונה ואת שיקגו עכשיו.
קדימה. -כן, זה יכול לקרות.
קדימה. -טוב, בסדר, שתיכן.
- מוקדש למזכירת המדינה מדליין אולברייט -
להסביר בדיחה זה כמו לנתח צפרדע.
אולי לומדים מזה משהו, אבל בדרך הצפרדע תמות.
באתי מוושינגטון ברכבת.
בסדר. -והכרטיסן שאל אותי
אם אני רוצה כיסא גלגלים.
אמרתי, "לא, אני הולכת להופיע אצל קולבר כדי לבעוט בישבנים."
תרגום: גלית אקסלרד