PÁRIZS
- Imádom a párizsi sétákat. - Ó, bizony!
Emlékszel, régebben mennyi faviccet mondtunk?
Szinte megállás nélkül.
Engem annyira megnevettetett, hogy: „Miért megy át a tyúk az úton?
Mert siet a buta emberhez.”
„Kopp-kopp! Ki az? A csirke.”
- Annyira viccesnek gondoltam! - Hát, a gyerekeid is.
Nagyival nagy türelemmel viseltétek,
hogy ezerszer elmondtam ezt a viccet.
- Szia! - Nézz oda! Nagyon bátor.
Nagyon elszánt.
Tudom, nem tehet róla, de ez a kis fej annyira fenyegető!
Pont úgy mozgatja a fejét,
mint mi a bohóciskolás gyakorlaton.
Tudod, előre, hátra…
Előre, hátra, előre, hátra, előre, hátra.
- Körbe. - Majd körbe.
Párizstól Philadelphiáig
kerestük a leghumorosabb hőseinket,
hogy kiderítsük: milyen meglepő hatással lehet a humor a nők életére.
Nagyon jó, Madam Clinton!
Hívjon Hillarynek!
Hillary, az orra!
Azt hittem, a nők ilyenek lesznek… Értitek?
Ha faszhelyzet van, megoldjuk…
- Elegánsan. Csak elegánsan! - Hát, igen.
HŐSEINK A NŐK, AKIK UTOLJÁRA NEVETNEK
Namaste, New York City!
Magamról annyit, hogy immigráns vagyok.
Kilenc dollárral a zsebemben jöttem ide.
Volt 10 000 a bankban, de a zsebemben csak kilenc.
Én nem leszek érzelgős.
Nem ez a fellépés lényege. Csak a ruhámat akartam megmutatni.
Jersey-ből származom. Mindenféle népek lakják.
Van 33 000 olasz katolikus, meg hat muszlim, a családom.
Mert mindkét világot megtapasztalták.
A transz nők olyan dolgokat tudnak, amit mi, cisz nők nem.
Például, hogy mekkora fizetést kérjünk.
Sokszor, amikor színpadra állunk,
azt veszem észre nőként… A férfiaknál nem jellemző.
Egy csomó pasi így ül.
Feszültebb a légkör.
- Már úgy jövök ki, hogy… - Aha.
„Na, mi van? Mi van a kezeddel?
Nem tapsolsz? Jól van.”
Akkor itt nyomom le a műsoromat.
Színpadra áll egy nő, és mindenki… elámul.
És egy percig csak néznek.
És talán nem is figyelnek. Csak néznek téged.
Igen. Az első poén pocsékba is megy,
- mert azt nézik: „Nő!” - Minden. De…
Ezért van az, hogy a nők öltözködésben is…
Régebben mindig blézer volt rajtam:
„Nehogy lássák a mellemet!
Nem akarom, hogy a nők azt higgyék, ezzel akarok hódítani.
- Vagy hogy a férfiak…” - Ilyesmik, igen.
Mi ilyenekre gondolunk,
a pasik meg szó szerint bármit felvehetnek…
- „Ha van idő.” Igen. - Igen. Mustárfoltos pólót. Aha.
Amikor elkezdtem a standupot,
volt egy szabály, hogy műsoronként egy nő van.
Az is csoda, hogy ismerjük egymást.
Annyi női humorista van!
Nézem a portréikat a klubokban:
„Őt miért nem ismerhetem?”
Nem engedik.
Hányszor léptek már fel ebben a klubban?
- Tippem sincs. - Legalább 200-szor.
- Atya-gatya! - Azta!
Igen.
Imádom, hogy még mindig azt mondja: „Atya-gatya!”
Miért van olyan kevés kopp-kopp vicc Amerikáról?
Dunsztom sincs.
Mert a szabadság hív.
Ez tényleg frappáns, ha belegondol az ember.
Nem akarnál standupozni?
Nekem kissé más tapasztalataim vannak
- a humorral kapcsolatban… - Jaj!
…mert annyit gúnyolódtak rajtam gyerekként
a profi humoristák.
- Igen. - Ó, aha.
Meg a borzasztó politikai rádiósok, például Rush Limbaugh.
De az más volt. Mert Rush Limbaugh alapból utált minket,
utált mindent, amiért te és apa kiálltatok.
Arra könnyen mondtam azt: „Az nem rólam szól.” Igaz?
De amikor az SNL cikizett ki,
akkor már azt gondoltam: „Azta! Ott egy csapat felnőtt…”
Aha.
„…és senkiben sem merült fel, hogy ez rossz ötlet.”
Senki sem gondolta azt, hogy talán nem kéne egy gyereket cikizni.
Szóval én ezt nem tartottam viccesnek,
és így ezt gondoltam a standupról is.
- Ez érthető. - Igen. Én mindig kicikizem a gyerekeket.
A szülők megsértődnek.
Például a mogyoróallergiáról. Egyszer egy nő nagyon kiakadt.
Azt mondtam neki: „Nézze, ilyen a humorom!”
Értitek, a mogyoróallergiáról.
Nem kell megmogyorózni miatta.
Ezen még a stáb is nevetett.
Milyen humoristákat szeretsz?
- Erre nem tudok válaszolni. - Gyere el velem a Comedy Clubba!
Jó! Ez szinte már elmegy egy intervenciónak.
Chelsea, tudod, mi lesz veled, ha túl sok teát iszol Párizsban?
- Nem. - Bepárisálsz.
Ez nem méltó hozzád. Már bocsánat.
Néhány humorista
tabudöntögető témákkal dolgozik,
például a női test normál működésével.
Kenya, most valami új teát akarok kipróbálni.
- Szereti a koffeineset? - Szeretem.
Az én személyes kedvencem az indiai chai.
Az jó lesz!
- Én az Alice-teát kérem. - Rendben.
Én kérhetnék kávét?
- Hú! Hogy merészeled? - Tudom. Bocsi.
- Egyetértek. Egyetértek. - Köszi, Kenya.
Annyira jó látni önt
- egészségesen, boldogan… - Igen!
…az endometriózis miatt átéltek után.
És, hát a humor lenne a témánk,
hogy mi teszi az embert humoristává,
hogy ön min ment keresztül…
- De mondjuk ki, mindemellett nő is vagy! - Az ováriumomat is viszem a színpadra,
úgyhogy jó, hogy beszélünk erről.
Nem veszem ki a színpad előtt, igaz? Nem.
Az első vérzésemtől kezdve durva görcsök kínoztak.
Már hánytam a fájdalomtól.
Én meg mindig azt hallgattam, hogy: „Ez görccsel jár. El kell viselni.” Ja.
Aztán később azt mondták: „Szedj fogamzásgátlót! Az segít.”
Az átmeneti megoldások.
Nehéz diagnosztizálni az endometriózist műtét nélkül.
Én úgy vicceltem erről, hogy:
„Ó, ezzel diagnosztizáltak, most mi lesz?”
A válasz: „Bocs, még nem tanulmányoztuk,
mert ez csak nőknél fordul elő.”
- Igen. - De rágható Viagra azért van.
Szóval igen. Igen.
Ha faszhelyzet van, megoldjuk.
Néha nehéz gyógyszert szedni.
Nem akarják, hogy a férfiak… Mi van, ha félrenyelik?
Szóval finom, rágható. Hát nem klassz?
- Üdv, Wanda! - Üdv!
- Atyaég! - De jól nézünk ki!
- Külügyminiszter asszonynak hívjam? - Hillarynek!
- Klassz. - Odass, micsoda ing!
Ide van írva a nevünk, ha elfelejtené.
- Zseniális. - Tiszta retró!
- Tetszik. - Nagyon tetszik.
- Készen… Akkor bowlingozzunk! - Jó.
- Kell egy golyó. - Golyó. Oké.
- Saját golyót hoztál? - Sajátot. Igen.
- Ő nagyon komolyan tolja. - Igen. Chelsea, belefér.
- A cipőm. - Micsoda?
Szerintem mi le vagyunk maradva.
Uramisten, Wanda!
Elmondanám, hogy igazán nagyra becsültem azt,
amikor ön a menopauzáról beszélt.
- Ó, igen. - Mert senki sem beszél róla.
Élünk a testünkben 40-50 évig,
aztán hirtelen
- minden felborul. - Igen.
- Elnevezte a hasát, igaz? - Ő itt Pufi. Pufóka.
- Pufóka. Nagyon szereti őt. Tudom. - Nagyon.
Én tudtam, hogy beszélni kellene arról,
amit épp átélek.
Akkor csapott arcon igazán, amikor orvoshoz mentem, hogy:
„Annyira… Annyira elviselhetetlenek ezek a hőhullámok!
Próbálok dolgozni, aztán hirtelen le kell állnunk egy percre,
mert izzadok, mint egy ló. Adjon már rá valamit!”
Erre a doki: „Rendben, hát,
akkor adunk önnek Xanaxot vagy valamit.”
De ez sokat elmond a női egészségügyről, mennyire értékelnek minket,
ha csak ennyivel tudnak előrukkolni:
„Kapjon valami dilibogyót a nőci!”
- Mint régen a hisztériánál. - Mert… Pontosan.
Ön humoristaként képes áthatolni a komoly témákon,
és azt mondani: „Figyu! Most beszélünk róla.”
Ezzel támogatja a nőket.
Ezt kéne folytatnia!
Fogom is, mert még nincs vége.
Jó. Bowlingozzunk!
- Legyen bowlingozós nevünk! - Név?
- Aha. Én leszek „Cukibogyó.” - „Ciklon.”
Imádom az időjárást.
Én meg „Suttogás”.
- Halk, de… de veszélyes is. - „A Suttogás.” Jó. „A Suttogás.” Oké.
Hozom a kis Kalapos állványt.
- Klassz. Köszönjük. - Azta!
Milyen finomságokat hozol!
- Húha! - Egy kis teasütemény.
Mekkora! Ez már kriminális!
De nehéz! Ez tényleg…
Akkor ez az enyém lesz, mivel már összefogdostam.
Mondtam egy ismerősömnek, hogy ma önnel találkozom,
és ő azt mondta:
„Annyira tisztelem őt, hogy őszintén beszél a terhesség nehézségeiről!”
A filmekben a nők rápisilnek egy csíkra,
aztán kantáros gatyában festegetnek valamit,
nevetgélnek, mosolyognak, és ennyi.
Nekem meg maga volt a pokol.
Segítség!
Kurvára imádom a terhességet.
Nagyon király!
Senki sem hallgat a nőkre.
Serena Williams majdnem belehalt a szülésbe.
Rá sem figyeltek oda, amikor azt mondta, valami nem jó.
- Sosincs vége, igaz? - Ugye? Állandóan.
Tudom! Ott vannak azok a nők is,
akik a reproduktív jogaikért tüntetnek.
Biztos azt kérdik: „Ez most komoly?”
És vannak idősebb nők is a felvonulásokon, ilyen táblákkal:
„A 70-es években is itt tartottunk.”
Igen! Azt hittem, akkor megoldottuk. Hogy vége.
Elmentem egy nagydarab pali mellett,
egy táblát tartott: „Le az abortusszal!”
Mondom: „Baszki, te mikor voltál utoljára terhes?”
Gyerekként Whoopiért…
Meg vannak, akiknek fura köldökük van…
…Gildáért…
…lyukas, vagy csavarodós,
vagy akár egy pöcök is lehet, gombszerű…
Voilà!
…Joanért rajongtam.
A deszkáknak mondom…
hogy ez az extra push-up melltartó. Mert…
Nem, innen nyomja fel. De mindent.
Csak nyomja, nyomja, nyomja.
Az összes bőröm a mellkasomnál van. A köldökömmel egyetemben.
Margaret Cho is nagy hatással volt rám.
Nem mondhatom azt, hogy „vagina”,
mert a sajátomat sem használom…
Kell valakinek?
Könyvespolcnak is jó, vagy nem tudom.
Virágcserépnek?
Moms Mabley.
…Jackie „Moms” Mabley.
Kijött egy ócska háziköntösben, fogatlanul, ronggyal a fején.
Nagy hatással volt rám gyerekként, hogy egy fekete nő ilyen bátran kiáll.
Ne feledd, hogy mivel tartozol nekem!
Megkaptad a nevemet.
Mondom: „Igen, nekem is lenne pár a számodra.”
Ötéves koromtól kezdve a General Hospital érdekelt,
ahogy a többi jersey-i muszlim lányt.
De Hollywood kizárja a fogyatékkal élőket.
Hozzám hasonlókat csak standup comedykben láttam,
főleg Richard Pryort.
Azt gondoltam: „Elmegyek egy órára,
híres humorista leszek, és akkor bekerülök a tévébe.”
Na, ha ezt a részt levetítik, akkor ez lesz az első tévéműsorom.
Tapsoljátok meg Maysoont!
Oké, akik nem ismernek:
nem részeg vagyok.
A szülészorvos azt mondta rám babaként, hogy agykárosult, de rendben lesz.
A bénulás csak a hab a fogyatéktortámon.
Az Elnyomottak olimpiáján aranyat nyernék.
Palesztin vagyok, muszlim, színes bőrű.
Elváltam, mozgássérült vagyok,
és… most figyeljetek!
Jersey-ben nőttem fel.
Richard Pryor nagyon mocskos szájú volt.
Amikor színpadra álltam, azon agyaltam: „Mennyire legyek bántó?
Nyomjam a Szűz Máriá-s poénokat muszlim csajként?”
Akkor még nem esett le,
hogy a fogyatékkal élőket mennyire infantilizálják és aszexualizálják,
így amikor a szexről beszéltem, az emberek így…
„Egy szexről dumáló muszlim,
sőt egy szexről dumáló, fogyatékkal élő muszlim!”
Padlót fogtak.
Szinglik, arról senki sem beszél,
hogy a házastársunk szokásai mennyire kiidegelnek egy idő után.
A volt férjem legrosszabb ilyen szokása
az állandó lélegzés volt.
Állandóan beszívta-kifújta a levegőt.
„Nem tudnád abbahagyni öt percig?
A születésemnél sem vettem levegőt, de semmi bajom!”
Imádom ezeket a kirakatokat.
Tudod, ebben a sajtboltban nagy botrány volt.
Honnan tudod?
Kiderült, hogy brie-t a tulaj.
Nevetnem kellett volna? Bocs, de szerintem nem volt vicces.
De Chelsea-vel nem csak poénkodni jöttünk ide.
Párizs közismerten a bohócok városa.
Most Philippe Gaulierrel mesterbohóccal fogunk találkozni.
Philippe már 50 éve képez bohócokat.
Tanította többek között Emma Thompsont és Sacha Baron Cohent is.
Katasztrófa volt.
Senki sem nevetett.
Katasztrófa.
Philippe, hogyan lett egy gyógyszerészcsalád fiából
a világ egyik legjobb bohócszakértője?
Az emberek sosem tudják, hogy a családban…
AZ ÉCOLE PHILIPPE GAULIER ALAPÍTÓJA
- …hogy lesz valaki idióta. - Azaz ön?
- Igen. - Nem.
SZÍNÉSZ / ELŐADÓ
De. Nagyon-nagyon rossz voltam.
Rossz volt.
Ne feledjük el, hogy bohóckodni vétek!
- Igen. - De gyönyörű vétek.
Gyönyörű vétek.
Sok vétek nem gyönyörű, de ez az.
Kíváncsiak voltunk a Bohóciskolára,
így meglátogattuk Lee Delong óráját,
aki az egész világra elvitte már mesterségét, köztük háborús országokba is.
Hát nem találó,
hogy itt vagyunk a Moulin Rouge-ban,
ahol az első női bohócok léptek fel?
Cha-U-Kao, La Goulue, La Môme Fromage. Itt léptek fel.
SZÍNÉSZNŐ / BOHÓCTANÁR
Ezek a nők nyomorban haltak meg, elhanyagolva, elfeledve,
de ők voltak a női bohócok úttörői Franciaországban.
És most pedig betekintünk.
Betekintünk a személyiségünkbe, a naivitásunkba, a sebezhetőségünkbe.
Most megtanuljuk: a gyengeségeink az erősségünk.
Ez a bohócok világa.
A betekintésünket ez a kis valami fogja segíteni.
A világ legkisebb maszkja.
Vegyétek fel az orrotokat!
Hillary, az orra!
Micsoda bohócok…
- Jegyzetel. - Hillary.
Ez pocsék volt. Ó, igen.
Standup közben csak magára számíthat az ember.
Teljesen.
- A közönség nem mindig áll mellettünk. - Nem.
Sőt, valaki azért drukkol, hogy beégjünk a színpadon.
Szóval az, ha valaki humorista,
főleg nőként, és kiáll a színpadra,
- az elég hősies. - Sok bátorság kell hozzá.
- Bátor dolog. - Az.
Ezért vagyok most itt.
- Mondjuk. - Aha. Megértette.
Mert tíz évig elég masszívan trollkodtak velem.
Önök nem tudják, az milyen.
- Lövésem sincs. - Masszívan.
És így… már hozzászoktam.
Nőként nem volt joga viccesnek lenni.
- Nem, azt gondoltam… - Főleg nem közönség előtt.
Önök nagyon jól tudják ezt.
Nem ezt várják a nőktől.
Hanem azt, hogy szépek legyünk, csendesek, visszafogottak…
Csak mellékszereplők lehetünk.
- Bizony. - Igen. Bizony.
Lucille Ballnak volt egy idézete: „Ha egyedül van az ember,
akkor muszáj magára vennie mindent.”
Az embernek a zsúrok jutnak az eszükbe,
- a fehér arcú bohócok… - Igen.
Szerintem nem is tudják az emberek, hogy milyen egy bohóc,
de ha látják, akkor élvezik.
Remek! Nagyon ügyesek vagytok!
Mehet gyorsabban!
Például Lucille Ball is egy bohóc.
Amikor egy csomó csokit töm a szájába,
akkor bohóckodott.
- Nem így gondolod? - De, de. Egyetértek.
Igen. Igen.
Philippe, a komédiában mi a különbség a nő
és a férfi között?
Lehetnek egyenlőek?
A komédia jó, de a bohóc mesterség nehezebb téma.
Igen.
Mert ha valaki fiatal fiú,
és hazamegy koszos jelmezben, az…
Az anyja úgy is szeretni fogja.
Igen.
Ha lány, nem biztos, hogy az apja szeretni fogja.
Szóval nőként
veszélyesebb bohóckodni, mint férfiként.
És oktatás közben az a tapasztalat,
hogy a nők elragadó bohócok akarnak lenni.
De ismertem más nőket. Szörnyetegeket.
Fantasztikusak, de kevesen vannak.
Én inkább szörnyeteg vagyok.
Ha anya nézi a műsoraimat, kiakad, hogy nem vagyok nőies.
- Még mindig? - Aha, aha.
Te-te nagyon rossz kislány vagy, nem?
- Rosszlány vagyok. Nagyon rossz. - Igen? Igen.
A legújabb karaktere Nate,
ami a nevének a férfi változata, igaz?
Igen. Dragben vagyok.
A diszkomfort segítségével teremtek feszültséget.
A beleegyezéssel játszom.
- Például kinyúlok egy mell felé. - Ne ijessz meg!
Én…
- Félsz? - Biztos… Én nem.
- Nyúlhatsz felém. - Nyúlok, jó.
- A mell felé közelítek… - Aha.
- …lassan. - Intim helyzet.
Igen.
- Mi történik? - Ez egy pillanat.
- És azt mondom… - Micsoda pillanat!
Szabad?
- Szabad? - Persze.
Aztán…
Te kis ravasz!
Aztán megragadom a melleit.
Eddig csak a férjem fogta meg.
- Érdekes pillanat volt. - Igen.
Csak kérdezni kell. Kösz, hogy megengedted.
Király.
Csak meg kell kérdezni.
Amikor csenddel keltünk feszültséget,
vagy az emberek félnek a következő lépésünktől,
azt könnyű megtörni.
De ismered az embert?
- Nem. - Senkit sem ismerek.
- Tegnap találkoztunk. - De ilyenkor nevetnek vagy megijednek?
Az emberek nevetnek. Meg ezen is.
Szóval így csinálok a mellekkel, aztán meg így…
- Igen, én félnék. - Igen.
Úgy döntöttem, felolvasom a tízéves fiamnak
Anna Frank naplóját.
Mivel egy lány a főszereplője.
Meg a történelmi része is fontos.
És mint kiderült, a tízéves kor még túl korai hozzá.
Sok minden történik abban a könyvben. Például megjön a menzesze.
A fiam megkérdi: „Mi az a menzesz?”
Én erre: „Ó, tudod, amikor Anna korába lépnek a lányok,
elkezdenek menstruálni.
Ami azt jelenti, hogy egyszer egy hónapban megállíthatatlanul folyik a vér
a puncijukból úgy négytől 15 napig,
lánytól függően.”
Végignézni, ahogy valaki először hallja ezt…
Egyből bepánikolt,
egyik keze a lágyékán,
mert azt hitte, ő is egyből elkezd vérezni.
A másik a fején, hogy ne jusson be több infó az agyába.
Úgyhogy két kézzel hadonászott egy percig.
De lenyugodott, és folytattam az olvasást.
Erre megszólal: „Hű, remélem, több rossz dolog nem történik vele!”
Tabukat döntenek a rasszok, a fogyatékosság témájával.
Valamint a halállal is.
Az azért elég vicces.
Egy csomó ismerősöm meghalt…
Higgye el! Nem akartam külön témának.
Anya COVID-ban halt meg, és amikor ezt mondom a közönségnek…
Mert olyankor elképednek. Hiszen az anyámon poénkodok.
És…
Aha. Tetszett az Anne Frank?
Akkor jöhet a durvább rész.
Tehát: „Figyu, anya COVID-ban halt meg! Én meg standupos vagyok.
Viccelődni fogok vele, úgy készüljetek!”
Erre ők: „Oké.”
A humor is változott kicsit.
Az emberek jobban fogadják a rázósabb témákat,
mint, mondjuk, öt-hét évvel ezelőtt.
Anya Trump-támogató volt, és COVID-ban halt meg,
így a halálát öngyilkosságnak nyilvánították.
Bocsánat, nevettem?
Volt egy pillanat, amikor rájöttél:
„Most elrontottam valamit.”
„Senki sem ne…” Ez a lényeg.
Az elhasalás.
Más művészetekkel ellentétben
a bohócoknak szükséges az elhasalás.
Az nagyon fontos.
Csinálsz valamit, azt hiszed, vicces, de senki sem nevet.
Senki. Néma csend.
Vagy öngyilkos leszel, vagy megmented a helyzetet
egy másik, viccesnek gondolt dologgal.
Ha nevetnek, akkor meg vagy mentve.
Mindenki újra szeret.
- Igen. - Tapsolnak, megy tovább a műsor.
Puff, újabb egy elhasalás!
A bohócoknak előnyt kell kovácsolniuk belőle.
Ezért olyan nehéz pár embernek betörnie a színtérre,
meg kell engedniük maguknak a hibázást,
hogy megmenthessék… a műsort.
Ha nincs elhasalás, nincs mit menteni.
- Az élet is ilyen. - Valóban.
- Még? - Te tudod.
Ezt… Ezt szeretnéd?
Jó.
Sok embert kritizálnak ilyenkor, főleg a nőket.
- Mivel a színpadon hasal el. - Igen.
Nem akarjuk megismételni.
Az úgynevezett maximalista génünk befolyásol minket.
- A nők… - Engem is, igen.
- …főleg a fiatalok… - Engem is.
…a tökéletességre törekednek. Tökéletesen kell kinézniük.
Tökéletesen kell viselkedniük, beszélniük.
De a bohóciskolában megtanítjuk az ellenkezőjét.
- Igen. - „Ne legyél tökéletes!”
- Szörnyű volt. - Jó. Ez nem volt jó.
Ez nem volt jó.
Most ön a Cukibogyó.
Ne Cukibogyó vállát nyomja ez a teher!
Na majd én!
- Köz… Közelebb megyek… - Meglesz!
Biztos? Nem annyira biztos az.
Ne gurulj oldalra, légyszi!
- A fene… - Legurult!
Segítek.
- Mutassa, mit tud! - Koncentrálnom kell.
Nem ígérek semmit. Régóta nem bowlingoztam.
Ó, ne már! Nézd!
Ó, ne már!
Még a lábtartás is stimmelt.
Fontos a profizmus látszata.
Ez igaz. Van hova fejlődnöm.
- Wanda, ha vicceket ír… - Aha.
…akkor elgondolkozik azon, hogy azokat a vicceket
arra is használhatja, hogy változást hozzon az életbe?
Inkább párbeszédet kezdek velük.
- Ami változáshoz vezethet. - Pontosan.
Nem hiszem, hogy az én mondandóm miatt
esik le a tantusz az emberekben: „Ó, igaza van!”
Inkább erről szól:
- „Ez elgondolkoztató.” - Igen.
Jó, hogy viccelődve tudok kiállni valamiért,
de sokan nem szeretik a kioktatást.
Trükk kell, mint a mogyorókrémbe rejtett gyógyszer.
Persze ott a hülyéskedés része is.
Mint amikor a díszmadarakon poénkodom.
Az senkin sem segít. Nem mentek vele életet.
De minden, amit mondok,
mások jókedvét szolgálja, főként a nőkét.
- Erre iszom. Csirió, drága! - Egészség!
Szeretem a visszás témákkal járó kihívást.
Az amerikai nőknek a 70-es évek volt az aranykora.
1974-ben már lehetett saját névre szóló hitelkártyánk.
Sokan ezt nem tudják… ez… Azért lett ez ’74-ben,
mert ’73-ban kaptuk meg az abortusz jogát.
És akkor a nők ’73-ban az abortuszuk után azt mondták:
„Tudja, mit? Kártyával szeretnék fizetni.”
A humor egy nagy kihívása, hogy elgondolkoztassunk másokat.
Ha elkezdjük a műsort, és a közönség zárkózott,
akkor azt szeretnénk a végére, ha nyíltabbak lennének,
olyanokon nevetnének, amin amúgy nem.
Már így is van elég gondunk nőként.
Nem akarok többet.
Ha nem érted, nem érted. Ha nem tudlak megváltoztatni, ez van.
Mert az az igazság,
hogy a tudatlanság sokszor tanult viselkedés.
Úgyhogy újra kell tanulniuk.
Hahó!
Cicc, cicc, cicc, cicc, cicc!
Baszki, az én puncimat elkaphatja, mert az enyém visszakap. Vili?
Odatenné a kezét, én meg: „Kakukk!”
Mehet vissza rákjárásban a Fehér Házba.
„Na, hozzám ragadtál, nigga. Négy évre.”
Elég sok trumpos viccem van, és néha elgondolkozom,
- hogy talán mégsem kéne. - Aha.
De azért mókás is a téma. Ha azt mondom a közönségnek:
„Mindenhová odaengedjük a fehér férfiakat, oda is, ahová nem kéne,
ő is így lett elnök, mégis mindenki meglepődött rajta.”
Most jöttök rá, hogy a fehér férfiak bármit megtehetnek itt?
„Jó reggelt!”
Most ébredtetek rá?
A feketékhez is szólok a közönségben,
akik már belefáradtak az egészbe.
A lényeg, hogy valaki végre mond valamit, és nem kell aggódnia a korlátok miatt.
Persze a fehéreket kényelmetlenül érinti a fehér téma.
Minden rendben lesz!
Nem ez az első,
hogy rasszista, szexista, homofób elnökünk lett.
„HUMORISTÁK HAZÁJA” RÁKELLENES JÓTÉKONYSÁGI MŰSOR, 2016. NOV.
Ő… Nem ő az első! Csak ő az első, aki bevallottan az.
Bostonban voltunk a választások után.
Ön más humoristák után ment fel, akik szintén Trumpon viccelődtek,
a közönség reagált rájuk.
- Hát… - Ugye?
- …a fehér hetero pasikra… - Igen.
…akik poénkodtak rajta. Aha.
- Ön felment, és… - Igen.
- …szintén Trumpon poénkodott. - Őrület volt.
Miért, nem szexista?
Nem rasszista?
Nem homofób?
Kettészakadt a közönség.
A fele kifütyült.
A másik fele meg az első felét csitította.
Rendes verekedés tört ki…
- Azta! Te jó ég! - …a közönségben. Aha.
Az N-betűs szót kiabálták rám.
- Nem volt szép. - Te jó isten!
Azt mondtam: „Jó, ezt valahogy vissza kell hoznom.”
Tudtam, hogy nem fogok kisétálni.
- Ki van zárva. A frászt! - Nem, azt nem szabad.
Volt pár keresetlen szavam.
Meg rászóltam pár szekcióra.
„B meg, 220-as szekció!”
B meg, te is, te is, te is, te is. Mind!
De aztán visszatereltem a műsort.
Azt mondtam: „Figyu, egy nemes célért vagyunk itt!”
- „Remélem, ebben egyetértünk.” - Aha.
Aztán elmeséltem a saját mellrákom történetét,
és… Azon is poénkodtam egy sort.
Aztán minden rendeződött, és elbúcsúztam.
A feleségem is feljött a színpadra, amit sosem szokott,
és adott egy nagy csókot. Aztán békejelet mutatott.
Én ordenárébb vagyok.
Nem láttam. Csak egy ujjat.
Szóval én: „Igen, bébi!”
Utána meg: „Ja! Oké. Értem.”
Persze a címlapra ez került fel…
- Elegánsan. Csak elegánsan! - Na igen.
Elegánsan!
De néha vissza kell lőni.
Igen.
Tudod, hogy ki használta briliánsan a humort?
A tisztségviselői munkájában, te nagyon jól ismered,
a volt külügyminiszer asszonyt, Madeleine Albrightot, kedves barátunkat.
Egészen jól teljesítettem első női külügyminiszterként…
KÜLÜGYMINISZTER
…mert akkoriban még férfiakat sem vettek fel a pozícióra.
Mesterien elsajátította azt,
hogyan üzenjen, gyakran nagyon humorosan,
a brossaival.
Az első öbölháborúval kezdődött,
amikor Szaddám Huszein egyik embere kígyónak titulálta.
A következő tárgyalására Szaddám Huszeinnel
felvett egy nagy kígyós brosst,
amellyel elegánsan, de nagyon frappánsan fejezte ki véleményét:
„Vigyázzanak, figyelek ám!”
Amikor az oroszokkal tárgyalt a ballisztikus rakéták korlátozásáról,
akkor az alkalomra talált egy rakétaformájú kitűzőt.
Merő véletlenségből.
- Sok brossa volt! - Ahogy mindenkinek.
Sok kitűzője volt…
Nekem mim hasonlít egy robbanófejre?
Az egyik orosz azt mondta: „Ó, tehát célba vettek minket?”
- Közvetlenül. - Pontosan.
Erre ő: „Hát, jobb lesz odafigyelni!”
Szeretném azt hinni, hogy ez megnyugvást adott másoknak,
megmutatta, hogyan kezeljenek egy inzultust…
- Igen. - …és fordítsák át azt…
- Igen. Igen. - …valami szépbe,
ami kissé provokatív, kissé vicces.
Humoros odaszólás.
Pontosan.
Van egy kérdésem. Az egyik vitáról.
Elég szürreális élmény volt,
túl közel állt hozzám…
- Igen. - …kacsingatott rám, felém állt,
most mondjam azt, hogy: „Vissza, ijesztő vagy”?
Vagy ha elviccelem, akkor a politikai szakértők,
- főleg férfiak, azt mondják… - Igen.
„Akkor hogyan reagálna XY vezetőre?
Ha már azt nem bírja elviselni, hogy mögé állnak.”
Pont, mint a bostoni élménye.
Az ön felelőssége lett, hogy újra összehozzon mindenkit.
Igen. És ez annyira fárasztó,
a mentális akadályok, amit ilyenkor kell megugranunk,
hogy az érzelmeinkről beszéljünk ahelyett, hogy azt mondanánk:
„Várjunk, most mi lesz ebből? Nő vagyok. Mit szólnak majd?”
A pasiknak nem kell aggódniuk.
Viccelődnöm kellett volna?
Szerintem az működött volna.
Mert igaza van. Ha szól neki, hogy zavarja,
azt kritizálták volna.
Például: „Nem, Donald, ez nem paróka.”
„Tudom, hogy épp a frizurámat fixírozod itt mögöttem, de…”
- „A tiéddel ellentétben…” - „…a tiéddel ellentétben ez nem paróka.”
Bár visszaforgathatnám az időt! Ez frappáns!
A fehér nők imádnak, mert kiállok magamért, meg Lizzónak néznek.
A lányom most kezdte a Stanford Egyetemet.
Mondtam anyának, hogy ne menőzzön ezzel, de azt válaszolta:
„Hogy lehetne jó egyetem, ha ennyi lányt vesznek fel?”
Ha rajtakapom a fiam pornófilmezés közben,
akkor leülök, hogy együtt nézzük.
Nem rossz ötlet.
Egy nagyon jó módszer arra, hogy ne nézzen pornót…
mivel kísértené a kommentálásom emléke.
Anya szeret női csatornákat nézni.
Tapsoljon az, aki szintén… Oké.
Akkor nektek mondom,
hogy emiatt nem tudnak feljebb lépni a nők.
Egy nagyon lényeges poénom
abból jött, amikor anyával együtt tévéztünk,
anya imádja a Nagy őt és a női csatornákat.
Mintha nem is az ő gyereke lennék, én nem szeretem ezeket.
Anya meg annyira bele tud merülni rendes nőként!
Ránézek, és ő egy rendes, talpraesett nő.
Én meg nézem a műsort, és… Ezért buknak el a nők.
Ezért buknak el a nők. Ez nem helyes.
Úgyhogy a nőkhöz szólok ilyenkor. Igen, nem jó, amit mondott,
de amúgy mi mit csinálunk?
Mi a fontos nekünk?
Miért érezzük úgy, hogy ez a fajta elismerés fontos?
„Egy női csatorna!”
Aha, ez nagyon jól hangzik, nem?
Azt hittem, erős nőkről szóló filmeket vetítenek majd.
Értitek. Hogy szabadon menstruálnak a természetben.
Meg niggák faszát vagdossák le, ilyesmi.
Azt hittem, a nők ilyenek lesznek… Értitek?
Nem tudtam,
hogy ugyanaz a lökött csaj lesz majd minden műsorban.
Á! Inkább menjenek el a golyó útjából!
Jó, jó, jó. Egy, kettő, három, négy, öt, hat!
Állj! Tényleg sikerült?
- Igen. Tényleg. - Bizony. Nem semmi!
Biztos nem a biztonságiak lőtték ki?
Nem, ügyes volt. Ő csinálta.
- Vártam, amíg elfordul. - Szép volt!
Szerintem most nehezebb humorizálni.
Van egy csomó téma, amin nem lehet poénkodni,
vagy nem szabad, vagy bajba kerülnénk miatta.
Mivel gyerekként sokszor estem áldozatul a cikizésnek,
- én örülök, hogy… - Én is…
…valami már nem fér bele.
Politikailag korrekt vagyok.
Én így látom:
én tudom, mi a jó nekem, mit tegyek,
mitől érzem magam jól, és mi az, amitől már nem.
De nem írom elő más humoristáknak, hogy: „Hé, ezen meg azon ne poénkodj!”
De nekem van egy limitem.
- De ez változott, nem? - Ó, igen… De… Változott.
Régen nagyobb volt a szám…
Elfelejtettem… hogy ki, de valaki azt mondta:
„Ha a gyerekem meleg lenne,
akkor babaházzal verném szét a fejét.” Valami ilyesmit.
Ezen felhúztam magam, mert dolgoztam LMBTQ-gyerekekkel,
akiket bántalmaztak,
meg kirúgtak otthonról azért, mert melegek.
Szóval azt mondtam: „Ember! Ez így nem oké.”
„Nem is vicces.
Ezzel csak felhatalmazol másokat, hogy ők is ezt csinálják.”
Mondtam, hogy gondolkozzon ezen.
Gyerekként Dice-t és Eddie Murphyt néztem,
így eleinte rasszista, nőgyűlölő poénokat nyomtam, kövéreken, kurvákon viccelődtem.
Szóval ilyeneket nyomtam,
de nem azért, mert férfi akartam lenni. Hanem azért, mert humorista.
- Ez érdekes. - Ezt láttam.
Aztán egyszer odajött hozzám egy csaj:
„Tudod, ma nevetni jöttem ide, de a pedofíliás poénod olyan morbid volt,
hogy eszembe jutott életem legrosszabb pillanata.”
És emiatt mindent megváltoztattam.
Az általam tisztelt és szeretett humoristák, például George Carlins,
mind felfelé támadott.
- Ez jó megfigyelés. - Ez a lényeg.
A hatalmat célozták meg.
- Miért pécézzek ki egy… - Hétköznapi embert.
Valami szegény embert, aki küszködik?
Nem… Nem ez a jó humor.
- Felemelőnek kell lennie. - Igen.
Hangot adnia azoknak, akiknek nincs…
- Hangot adnia. - Igen.
Az álszentség ellen küzdeni.
Nekem… Nekem ez a jó humor.
- Át kell törni. - Én is ezt teszem. Igen.
- Ha dobálózom, azt felfelé teszem. - Igen.
Sokszor sajnos azon nevetnek az emberek,
amikor egy humorista máson poénkodik.
Igen.
Viszont a bohóckodás, legalábbis ahogy most láttam,
inkább arról szól, hogyan nevessünk magunkon,
a sebezhetőségünkön.
- Arra biztatsz, hogy veled nevessenek… - Igen.
…és ne másokon.
Ez szerintem nagyon hasznos dolog.
Oké, most… Aha.
Bevallom, még sosem láttam ilyen rossz játékot.
Magamhoz képest jó!
Na! Most veszítjük el az ország középső részét és Chicagót.
- Gyerünk! - Hát, igen, van ilyen.
- Oké. Na most! Figyeljetek! - Na!
MADELEINE ALBRIGHT EMLÉKÉRE
A viccmagyarázás olyan, mintha békát boncolnánk.
Tanulunk belőle, viszont a béka kipurcan közben.
Épp a washingtoni vonaton ültem.
- Aha. - A kalauz megkérdezte,
hogy kell-e kerekesszék.
„Nem, épp arra készülök, hogy odalépjek Colbertnek.”
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra