PARĪZE
-Kā man patīk staigāt pa Parīzi! -Ak kungs.
Atceries, kā stāstījām neskaitāmus "tuk-tuk" jokus?
Miljons "tuk-tuk" joku.
Mani bezgalīgi uzjautrināja: "Tuk-tuk. Kas tur ir?
Banāns. Kāds banāns?"
"Tuk-tuk. Kas tur ir? Apelsīns. Kāds apelsīns?"
Apelsīns, kurš nav banāns."
-Man tas šķita ļoti smieklīgi. -Taviem bērniem arī.
Jūs ar vecomāti ļoti pacietīgi klausījāties,
kā es bērnībā to nemitīgi atkārtoju.
-Sveiks! -Paskaties uz šo. Cik drosmīgs.
Tas ir ļoti apņēmīgs.
Neobjektīvi tā teikt, bet mazā galviņa izskatās draudīga.
Jā, bet galvas kustība atgādina to, ko apguvām klaunu skolā.
Zini, šurpu turpu…
Uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ.
-Apļojam. -Un apļojam.
Mēs devāmies no Parīzes uz Filadelfiju,
lai satiktu viskomiskākās un dūšīgākās sievietes, ko varējām atrast,
un atklātu dažādus negaidītus veidus, kā smiekli var mainīt sieviešu dzīvi.
Klintones kundze, jums lieliski sanāk.
Sauc mani par Hilariju.
Hilarij, degunu!
Domāju, ka būs sievietes, kas… Vai ne?
Katra krāniņu avārija tiek novērsta, tā ka…
-Nezaudē smalkumu. -Ziniet.
DŪŠĪGAS SIEVIETES SMEJAS PĒDĒJĀS
ŅUJORKA
Namaste, Ņujorka!
Pastāstīšu par sevi. Esmu imigrante.
ZARNA GARGA
Ierados Amerikā ar deviņiem dolāriem kabatā.
10 000 bankā, bet deviņi kabatā.
Nē, es nekļūšu smeldzīga.
JAMANEIKA SONDERSA
Ne tāpēc šovakar esmu šeit. Atnācu šī apģērba dēļ.
Es esmu no Ņūdžersijas. Mana pilsēta ir ļoti daudzveidīga.
MEISŪNA ZAJIDA
33 000 itāļu katoļu un seši musulmaņi - visi mani radi.
Padzīvojušas abās pusēs,
transseksuāles zina to, ko mēs, sievietes, nezinām.
LORIJA KILMĀRTINA
Piemēram, viņas zina, cik mums būtu jāsaņem.
Tiklīdz uz skatuves iznāk sievietes,
esmu ievērojusi, ka… Vīrieši to tik bieži nepiedzīvo.
Daži čaļi sēž šādi.
Enerģija uzreiz saplok.
-Man viņi jau jāsaspurina… -Jā.
"Kas notiek? Kas vainas rokām?
Negribat aplaudēt? Labi."
Labi, es izpildīšu savu programmu.
Sieviete uzkāpj uz skatuves, un viņi tādi… "O!"
Un viņi blenž kādu minūti.
Šķiet, ka nemaz neklausās. Tikai tā kā vēro.
Jā. Pirmais joks ir nomests zemē,
-jo viņi domā: "Sieviete?" -Viss. Bet…
Tāpēc daudzas sievietes pat ar savu kostīmu…
Es bieži vilku žaketes, jo domāju:
"Negribu, lai redz manas krūtis.
Negribu, lai sievietes zālē domā, ka cenšos nocopēt viņu vīrieti.
-Negribu, lai čalis tāds…" -Jā, tas viss.
Mēs par to visu domājam,
bet čaļi paņem pirmo, kas trāpās skapī:
-"Ja ir laiks." Jā. -Jā. Kreklu ar sinepju traipiem. Jā.
Kad es pievērsos komēdijai,
bija tāds noteikums: tikai viena sieviete izrādē.
Brīnos, ka vispār esam pazīstamas.
Ir daudz sieviešu komiķu.
Redzu klubos viņu bildes un domāju:
"Kāpēc es nedrīkstētu tevi pazīt?"
Mums to neļauj.
Cik reižu esat uzstājušās šajā klubā?
-Nevaru pat saskaitīt. -Vismaz 200 reižu.
Jopcik-popcik!
Jā.
Patīk, ka māte joprojām saka "jopcik-popcik".
Kā tu domā, kāpēc ir tik maz "tuk-tuk" joku par Ameriku?
Nav ne jausmas.
Tāpēc, ka brīvībai ir zvans.
Diezgan gudri, ja reiz vajadzēja padomāt.
Tu gribētu uzstāties ar stāvkomēdiju?
Es saskāros ar jokiem pavisam citādi,
-nekā, šķiet, daudzi… -Ak nē.
…jo mani bērnībā tik ļoti bieži izsmēja
profesionāli komiķi.
-Jā. -O, jā.
Un šausmīgi politiskie komentētāji, piemēram Rašs Limbo un tamlīdzīgi.
Tas bija citādi, vai ne? Rašs Limbo jau tāpat mūs ienīda
un ienīda tavus un tēta uzskatus.
Tā ka bija diezgan viegli pateikt: "Tas mani neskar." Vai ne?
Kad mani izsmēja Saturday Night Live,
tas gan bija tā: oho! Pieaugušie sēž studijā…
Pareizi.
…un viņiem tas šķiet pareizi.
Neviens neiedomājās, ka varbūt bērnus nevajadzētu izsmiet.
Es domāju: "Diez vai man tas šķiet smieklīgi un pieņemami,
tāpēc man komēdija nešķiet ne smieklīga, ne pieņemama."
-To pilnīgi var saprast. -Jā. Es bieži izsmeju bērnus.
Daži vecāki ir apvainojušies.
Pieminu alerģiju pret zemesriekstiem. Kāda sieviete ļoti sašuta.
Es viņai teicu: "Paklau, šī ir mana patiesība."
Par alerģiju pret zemesriekstiem.
Tīrais sviests, bet mana patiesība.
Tu sasmīdināji pārējās.
Kuri komiķi tev patīk?
-Es nevaru atbildēt. -Aizvedīšu tevi uz Comedy Club.
Noteikti. Pat nenojautu, ka man vajag šādu iejaukšanos.
Čelsij, vai zini, kas seko, ja Parīzē pārdzeras tēju?
-Nē. -Eiročura.
Tas ir zem tava goda. Bez zemtekstiem.
ŅUJORKA
Dažas komiķes izmanto jokus,
lai atklāti runātu par tematiem, ko kādreiz uzskatīja par tabu,
piemēram, normālām sievietes organisma funkcijām.
Kenja, gribu pagaršot tēju, ko iepriekš neesmu dzērusi.
-Jums patīk kofeīns? -Dievinu kofeīnu.
EIMIJA ŠURMERE
Man vismīļākā ir Indijas tēja.
Protams.
-Es labprāt pagaršotu Alises tēju. -Brīnišķīgi.
Drīkstu palūgt kafiju?
-Kā nav kauna? -Saprotu. Piedodiet.
-Piekrītu. Piekrītu. -Paldies, Kenja.
Zini, es ļoti priecājos tevi satikt,
-un tu esi tik vesela un laimīga… -Jā.
…pēc šiem neticamajiem pārdzīvojumiem ar endometriozi.
Un mēs gribam runāt par jokiem
un ko nozīmē būt komiķei,
un par visu, ko esi pārcietusi…
Neizliksimies, ka tu neesi sieviete.
Vienmēr, kad uzstājos, es ņemu līdzi uz skatuves savas olnīcas,
tāpēc labi, ka mēs par to runājam.
Es tās neatstāju pie durvīm. Nē.
Man jau no pirmajām mēnešreizēm vienmēr bijušas šausmīgas vēdersāpes.
Es vēmu aiz sāpēm.
Un man gandrīz…
Man teica: "Sievietēm ir vēdersāpes. Paciet." Jā.
Vēlāk man teica: "Lieto kontracepciju. Vajadzētu līdzēt."
Kā tādus plāksterīšus.
Bez operācijas endometriozi ir grūti konstatēt.
Es jokoju par to:
"Es uzzināju diagnozi, ko nu?"
Viņi tādi: "Mums ļoti žēl, neesam varējuši to izpētīt,
jo ar to slimo vienīgi sievietes."
-Jā. -Toties ir košļājamā viagra.
Tā ka, jā. Jā.
Katra krāniņu avārija tiek novērsta, tā ka…
Reizēm ir grūti iedzert tableti.
Viņi negrib, lai vīrieši… lai viņi ar to aizrijas.
Tāpēc tā labi garšo, tā ir košļājama. Vai nav nožēlojami?
FILADELFIJA
-Sveika, Vanda! -Sveika!
-Apžēliņ! -Cik forši izskatāmies!
VANDA SAIKSA
-Saukt jūs par sekretāres kundzi? -Labāk par Hilariju.
-Jauki. -Redzi? Paskaties uz viņas blūzi.
Ja nu piemirsti mūsu vārdus, tie ir rakstīti šeit.
-Ļoti smieklīgi. -Seriāla Laverna un Šērlija stilā.
-Man patīk. -Brīnišķīgi.
-Esat gatavas… Uzspēlēsim boulingu. -Jā.
-Jāizvēlas bumba. -Labi.
-Tev ir sava bumba? -Man ir sava bumba. Jā.
-Tas gan ir nopietni. -Jā. Man ir izmantojamais ienākums.
-Savas kurpes. -Kas?
Šķiet, esam te iemānītas ar viltu.
Apžēliņ, Vanda.
Es pateikšu, ko tu izdarīji un kas man šķita patiesi brīnišķīgi.
Tas, kā tu stāstīji, kādas ir izjūtas pēc menopauzes.
-Jā. -Tāpēc, ka neviens par to nerunā.
Mēs dzīvojam ķermenī, kas mums bijis 40, 50 gadus,
un piepeši
-tas mums vairs nepakļaujas. -Pareizi.
-Šķiet, tu devi savam vēderam vārdu. -Šī ir Estere. Estere Rolla.
Estere Rolla. Tev viņa ir ļoti mīļa. Es zinu.
Jā, ir gan.
Es sapratu, ko izjūtu, un iedomājos,
ka par to jābūt atsevišķai sarunai.
Šķiet, man tas beidzot pielēca, kad aizgāju pie savas ārstes
un teicu: "Šie karstuma viļņi ir nepanesami.
Es mēģinu strādāt, bet pēkšņi uz brīdi jāpārtrauc filmēšana,
jo es svīstu kā traka. Izrakstiet man kaut ko."
Viņa teica: "Labi, pašlaik
izraksta zanaksu vai ko tādu."
Tas daudz ko liecina par sieviešu veselības aprūpi, kā mūs vērtē,
ja vienīgais, ko var piedāvāt,
ir: "Dosim tām bābām trako zāles."
-Atpakaļ pie histērisko sieviešu tropa. -Pareizi.
Tu kā komiķe vari ielauzties tumsā,
pateikt: "Ziniet? Mēs par to runāsim."
Tas palīdz sievietēm nejusties vientuļām.
Es gribētu, lai tu to turpini.
Turpināšu, jo es to joprojām pārdzīvoju.
Labi, drusku uzspēlēsim.
-Jāizvēlas boulinga vārds. -Boulinga vārds?
-Jā. Es būšu "Skaidiņas". -"Vētra".
Man patīk laikapstākļi.
Es būšu "Čuksts".
-Kluss, bet nāvīgs. -"Čuksts". Labi. "Čuksts". Labi.
Esam jums sagatavojuši Trakā Cepurnieka komplektu.
Apbrīnojami. Paldies.
Tu turpini nest visādus gardumus.
Un vēl mums ir plāceņi.
Paskat, cik milzīgi. Šie plāceņi ir noziedzīgi.
Paņem rokā. Tas ir tiešām īpašs…
Ja reiz esmu apgrābstījusi, drīkstu to ņemt sev?
Kad stāstīju, ka šodien tikšos ar tevi,
man teica:
"Apbrīnoju, ka viņa tik atklāti stāsta, cik smaga var būt grūtniecība."
Filmās rāda, ka sieviete tikai uzčurā uz kociņa,
un tad jau uzsvārcī elso kādā šķūnī,
smejas, tik priecīga, un viss.
Bet es pieredzēju īstu elli.
Palīgā!
Bļāviens, esmu starā par grūtniecību.
Sūdi.
Sievietēs neviens neklausās.
Serēna Viljamsa dzemdībās gandrīz nomira.
Neklausīsieties Serēnā, kas saka, ka kaut kas nav kārtībā?
-Tam nav gala, vai ne? -Pareizi? Nekad.
Jā. Neiedomājami daudz sieviešu
tagad iestājas par savām reproduktīvajām tiesībām.
Droši vien domā: "Jūs ņirgājaties par mani."
Un mēs redzam sievietes gados,
kas piedalās demonstrācijās ar plakātiem.
"Esmu dzīvojusi 20. gs. 70. gados."
Jā. Man likās, ka tas ir nokārtots un beidzies.
Gāju garām būdīgam čalim, kurš iet pa apli...
VŪPIJA GOLDBERGA
…ar plakātu: "Pārtraukt abortus!"
Jautāju: "Ķēms, kad tu pēdējoreiz biji stāvoklī?"
Visu mūžu esmu mīlējusi Vūpiju…
Citiem ir tādas smieklīgas nabas…
…un Gilda…
GILDA REDNERE
…kā caurums vai savijusies,
vai arī kā mazs durvju kliņķītis.
Voilà!
…un Džoana.
Visas, kurām ir plakanas krūtis…
DŽOANA RIVERSA
…šo sauc par paceļošo, pārveļošo krūšturi.
Nē, tas paceļ no šejienes. Visu.
Un tikai ceļ, ceļ, ceļ.
Visa āda ir sacelta uz augšu. Mana naba ir šeit, un tāda…
Mārgaritai Čo bija milzīga ietekme.
Es nemaz nedrīkstu teikt "vagīna"…
MĀRGARITA ČO
…tāpēc, ka savējo nelietoju…
Vai kāds to grib?
Jūs varētu glabāt tajā grāmatas vai ko citu. Nezinu.
Izmantot kā puķupodu.
Momsa Meiblija!
DŽEKIJA "MOMSA" MEIBLIJA
…Džekija Meiblija.
Viņa ģērbās vecā mājas halātā, bez zobiem, uz galvas putekļu lupata.
Man kā meitenei šis melnās sievietes tēls: "Te nu es esmu" bija neaizmirstams.
Atceries, ka izdarīju tev pakalpojumu.
Es devu tev savu vārdu.
Es teicu: "Jā, es arī iedošu tev kādu vārdu."
No piecu gadu vecuma gribēju piedalīties Galvenajā slimnīcā,
kā vairums musulmaņu meiteņu Ņūdžersijā.
Bet Holivuda izvairās no invalīdiem.
Tāpēc tādus, kas izskatās kā es, redzēju vienīgi stāvizrādēs,
īpaši atceros Ričardu Praioru.
Tāpēc izdomāju: "Pieteikšos komiķu kursos,
kļūšu par slavenu komiķi, un mani rādīs TV."
Godīgi sakot, ja šo parādīs TV, šī būs pirmā reize, kad tas izdevies.
Ar skaļiem aplausiem sagaidiet Meisūnu!
MELISA RIČA
Labi. Tiem, kas mani nepazīst,
es neesmu piedzērusies.
Ārsts, kas mani pieņēma, gan bija, tāpēc man ir bojātas smadzenes, bet nekas.
Man ir 99 kaites, un paralīze ir tikai viena no tām.
Apspiesto olimpiādē es izcīnītu zelta medaļu.
Es esmu palestīniete, musulmaniete, krāsainā sieviete,
es esmu šķīrusies, invalīde
un… esat gatavi?
Es esmu no Ņūdžersijas.
Ričards Praiors bija neķītrs, neķītrs vīrietis.
Tā nu es uzkāpu uz skatuves un: "Cik aizskaroša spēju būt?
Labi. Būšu musulmaņu meitene, kas joko par Jaunavu Mariju."
Tolaik es vēl nesapratu,
ka invalīdi tiek infantilizēti un aseksualizēti.
Tāpēc, kad uz skatuves runāju par seksu,
visi tādi…
"Musulmaniete runā par seksu,
turklāt musulmaniete invalīde runā par seksu."
Viņi bija šokā.
Vientuļie, neviens jūs nebrīdina,
ka dzīvesbiedra paradumi strauji kļūst ļoti kaitinoši.
Viņa paradums mani vienkārši dzina kokā,
un tas pielika punktu, tā viņa pastāvīgā elpošana.
Ieelpa, izelpa, ieelpa, izelpa.
Es tāda: "Tu varētu piecas minūtes pārstāt?
Es piedzimstot pārstāju, un nekādas vainas."
Man patīk šie vecie veikalu skatlogi.
Zini,
šajā siernīcā notika šausmīgs sprādziens.
Kā tu zini?
Pāri palika vienīgi caurumi.
Bija jāsmejas? Piedod, nešķita smieklīgi.
Nebijām atbraukušas uz Parīzi, lai plēstu sviestainus jokus.
Parīze ir slavena kā klaunādes mājvieta.
Esam atbraukušas satikt klaunādes meistaru Filipu Goljē.
Filips māca klaunus vairāk nekā 50 gadus.
Viņa audzēkņi bijuši Emma Tompsone un Saša Barons Koens.
Tā bija katastrofa.
Neviens nesmējās.
Katastrofa.
Filip, kā jūs, būdams no farmaceita ģimenes,
kļuvāt par vienu no vadošajiem komiskās klaunādes ekspertiem?
Mēs nekad nezinām, kāpēc kāds ģimenē ir idiots…
FILIPS GOLJĒ FILIPA GOLJĒ SKOLA
-…vai ķertais. -Un tas bijāt jūs?
-Jā. -Nē.
NATĀLIJA PALAMIDESA AKTRISE
Jā, es biju ļoti palaidnīgs.
Jūs bijāt palaidnis.
Jāatceras, ka klauns ir kļūda.
-Jā. -Skaista kļūda.
Skaista kļūda.
Daudzas kļūdas nav skaistas, bet šī ir skaista.
Lai izbaudītu, kas ir klaunu skola,
mēs piedalījāmies Lī Delongas nodarbībā.
Viņa rādījusi klaunādes visā pasaulē, arī kara zonās.
Vai nav atbilstoši, ka mēs esam šeit,
uz Mulenrūžas skatuves,
kur ar klaunādēm uzstājušās vienas no pirmajām sievietēm?
Čaukau, Lagulū, Lamoma Fromāža. Viņas bijušas šeit.
LĪ DELONGA AKTRISE / KLAUNU SKOLOTĀJA
Visas šīs sievietes, kas beidza dzīvi trūkumā, pamestas,
bija mūsdienu Francijas sieviešu klaunādes priekšteces.
Mēs tūliņ dosimies ceļojumā.
Ceļojumā pie sava patiesuma, naivuma, trausluma.
Tur mēs uzzināsim, ka mūsu vājības ir mūsu spēks.
Tā ir klauna pasaule.
Un doties šajā mazajā ceļojumā mums palīdzēs šis.
Vismazākā maska pasaulē.
Uzlieciet degunus!
Hilarij, degunu!
Kādi klauni!
Viņa pieraksta.
Hilarij.
Tas bija slikti. Jā.
Stāvizrādē tu uz skatuves esi gluži viena.
Tikai es.
Un publika ne vienmēr tevi atbalsta.
Nē.
Patiesībā daži pat cer, ka tu izgāzīsies.
Tāpēc komiķim vispār,
bet vēl vairāk sievietei, kas iziet uz skatuves,
-vajag lielu dūšu. -Tur tiešām vajag drosmi.
-Tā ir dūša. -Jā.
Šķiet, tāpēc tiku šajā seriālā.
-Gandrīz. -Jā. Tu saprati.
Es tiešām piedzīvoju desmit faktiski pastāvīgas trollēšanas gadus.
Jūs nespēsiet to saprast.
-Nē, nemaz. -Mani trollēja internetā.
Un cilvēks vienkārši notrulinās.
Tu nedrīkstēji būt asprātīga sieviete.
-Nē, es tiešām domāju… -Kur nu vēl publiski.
Jūs to saprotat labāk par visiem.
Mēs gribam citādas sievietes.
Jums jābūt smukām un klusām, un jūsmīgām, un…
Un tikai otrā plāna aktrisēm.
-Absolūti. -Jā. Absolūti.
Lusila Bola ir teikusi: "Ja esi uz skatuves viena,
tad to iespējams uztvert vienīgi absolūti personiski."
Daudzi uzreiz iedomājas klaunus dzimšanas dienā
-un balto seju, un… -Jā.
Tāpēc man šķiet, ka daudzi nemaz nezina, kas ir klauns,
bet, skatoties klaunādi, viņiem tā patīk.
Labi. Jums lieliski sanāk.
Mazliet ātrāk!
Piemēram, Lusila Bola ir klauns.
Kad viņa stūķē mutē tās šokolādes,
tā ir klaunāde.
-Vai nav tiesa? -Nē. Viss kārtībā.
Jā.
Filip, kā sieviete komēdijā atšķiras
no vīrieša komēdijā?
Viņi var darīt vienu un to pašu?
Ar komēdiju viss ir kārtībā, bet klaunam ir grūtāk.
Jā.
Tāpēc, ka, ja tu kā mazs zēns
pārnāc mājās, un tavs apģērbs ir pavisam netīrs, tava…
tava māte tevi tik un tā mīl.
Jā.
Ja tu esi meitene, nav teikts, ka tēvs tevi tik un tā mīlēs.
Tātad sievietei
ir bīstamāk būt idiotei nekā vīrietim.
Un, mācot redzams,
ka sieviete grib būt valdzinošs klauns.
Bet esmu pazinis dažas sievietes. Briesmoņi.
Fantastiski, bet tādu nav daudz.
Šķiet, es drīzāk esmu briesmone.
Kad mamma skatās manas izrādes, viņa uztraucas, ka esmu nesievišķīga.
-Joprojām? -Jā.
Tu esi palaidne, vai ne?
-Esmu slikta meitene. Ļoti slikta. -Jā? Jā.
Tavu jaunāko izrādi sauc Neits,
un tas ir tava vārda vīrišķais variants, vai ne?
Jā. Esmu vīriešu drēbēs.
Es caur neērtības izjūtu radu publikā saspīlējumu.
Es spēlējos ar piekrišanas ideju.
-Izstiepju roku, lai apčamdītu krūtis. -Nebiedē mani.
Es…
-Jums bail? -Es no tevis nebaidos.
-Vari sniegties pēc manis. -Es pasniegšos.
-Es sniedzos pēc krūtīm… -Jā.
-…ļoti lēni. -Mēs tomēr esam pazīstamas.
Jā.
-Zinu, kas notiek. -Šis ir tas brīdis.
-Tad es saku… -Mēs saskatāmies.
Drīkstu?
-Drīkstu? -Protams.
Un tad…
Mazā nekauņa.
Tad es sagrābju viņas krūtis.
Pirms tevis tām pieskāries vienīgi mans vīrs.
-Mums bija šis mirklis. -Jā.
Atliek vienīgi palūgt. Paldies, ka atļāvi.
Vareni.
Atliek vienīgi palūgt.
Kad rada saspīlējumu ar mieru,
vai skatītāji baidās, jo nezina, ko darīšu,
to ir viegli pārvarēt.
Tu pazīsti to cilvēku?
-Nē. -Nē, es nevienu nepazīstu.
-Mēs iepazināmies vakar. -Cilvēki smejas vai ir nobijušies?
Smejas. Un tas arī izraisa smieklus.
Tātad vispirms es rādu šādi ar pupiem un tad izdaru tā…
-Jā, es nobītos. -Ziniet.
Kad dēlam bija desmit gadu, nolēmu, ka lasīšu viņam
Annas Frankas dienasgrāmatu.
Gribēju, lai galvenā varone ir sieviete.
Gribēju, lai viņš pamācās vēsturi.
Kā izrādījās, desmit gadi ir par agru, lai lasītu šo grāmatu.
Tajā grāmatā ir daudz notikumu. Vispirms viņai sākas mēnešreizes.
Dēls jautā: "Kas ir mēnešreizes?"
Es atbildu: "Nu, zini, kad meitenes ir Annas vecumā,
viņām sākas menstruācijas.
Proti, reizi mēnesī no vagīnas aizgūtnēm plūst asinis,
un tas turpinās no četrām līdz 15 dienām…"
"…atkarībā no meitenes."
Redzēt cilvēku, kurš to dzird pirmo reizi…
Viņam sākās panika,
iespieda vienu plaukstu kājstarpē,
jo domāja, ka viņam sāksies nevaldāma asiņošana.
Ar otru plaukstu centās aizkavēt jaunu informāciju.
Tāda deja ar abām rokām turpinājās apmēram minūti, jā.
Tad viņš nomierinājās, atkal paņēma grāmatu
un teica: "Ceru, ka ar Annu vairs nekas slikts nenotiks."
Tu lauz stereotipus par rasēm. Tu lauz stereotipus par invaliditāti.
Un tu lauz stereotipus par nāvi.
Vai tas ir smieklīgi?
Cilvēki man apkārt mira, tāpēc…
Ticiet man, negribu, ka tā ir mana joma.
Mana mamma nomira ar kovidu, un es saku skatītājiem: "Paklau…"
Tāpēc, ka visi mazliet ierauj elpu. Un es tāda: "Mana mamma, ha-ha."
Un…
Jā. Jums patīk par Annu Franku.
Domāju, ka jūs to izturēsiet.
Saku: "Mana mamma nomira ar kovidu. Es esmu stāvkomiķe.
Es jokoju par to. Saņemieties, mīkstmieši!"
Un viņi tādi: "Labi."
Varbūt komēdija ir mazliet mainījusies.
Šķiet, cilvēki vieglāk pieņem asus tematus,
varbūt mazliet vieglāk nekā pirms pieciem septiņiem gadiem.
Mana mamma bija Trampa atbalstītāja, kas nomira ar kovidu,
tāpēc par nāves cēloni atzina pašnāvību.
Piedod, vai es smējos?
Bija brīdis, kad tu saprati:
"Man neizdodas."
"Neviens nesm…" Tas ir tavs virziens.
Izgāšanās.
Klaunādē, atšķirībā no citiem mākslas veidiem,
kas man zināmi, izgāšanās ir nepieciešama.
Izgāšanās ir ļoti svarīga.
Tu kaut ko izdari, domā, ka ir smieklīgi, neviens nesmejas.
Neviens. Klusums.
Vai nu jāizdara pašnāvība, vai jāglābj situācija,
un tu izdari vēl kaut ko tavuprāt smieklīgu.
Ja publika smejas, izgāšanās ir nogludināta.
Visi atkal tevi mīl.
-Jā. -Aplaudē, tu vari turpināt izrādi.
Puf, vēl viena izgāšanās.
Klauns ir tas, kurš neveiksmēs atrod zeltu.
Tāpēc dažiem ir tik grūti apgūt klaunādi.
Jāļauj sev piedzīvot neveiksmi, lai tiktu līdz tam brīdim,
kad tev jāglābj priekšnesums.
Jo, ja neizgāžas, nav ko glābt.
-Kāda dzīves metafora. -Tik tiešām.
-Vēl? -Kā teiksi.
Vai to tu gribi?
Labi.
Daudzus, īpaši sievietes, notriec zemē.
-Piedzīvo izgāšanos, bet publiski, vai ne? -Jā.
Un gribas to nekad vairs nedarīt.
Mūs moka tas, ko es saucu par perfekcionisma gēnu.
-Pārāk daudzas sievietes… -Jā, man tas ir.
-…īpaši jaunas sievietes… -Man arī.
grib būt nevainojamas, grib izskatīties nevainojami,
izturēties nevainojami, runāt nevainojami.
Bet, mācoties par klaunu, iemācās: "Neesi nevainojams."
-Pareizi. -Nekad.
-Tas bija šausmīgi. -Labi. Tas nav labi.
Tas nebija labi.
Tu spēlē Skaidiņu komandā.
Skaidiņas nedrīkst samierināties ar tik sliktu spēli.
Tici man, es to mainīšu.
-Man jātiek tuvāk… -Ņem šo.
Vai ne? Es nesaprotu.
Tikai neiekrīti renē, lūdzu!
-Velns, es… -Aizripoja tālāk.
Es tev palīdzēšu.
-Rādi, ko spēj. -Tev jākoncentrējas.
Neko nesolu. Sen neesmu spēlējusi.
Nu beidz. Paskatieties uz viņu.
Nu beidz.
Pat tava pēda ir pareizā stāvoklī.
Vienmēr izliecies, ka zini, ko dari.
Taisnība. Man tas jānoslīpē.
Vanda, kad tu raksti jokus,
tu kādreiz domā, vai vari izmantot šos jokus,
lai ietekmētu to, kas tev tiešām rūp?
Drīzāk par to, vai varu sākt dialogu, zini?
-Kas varētu novest pie pārmaiņām? -Pareizi.
Neticu, ka kaut ko pateikšu,
ieslēgsies lampiņa, un visi teiks: "Viņai taisnība."
-Drīzāk: "Es par to padomāšu." -Jā.
Man patīk, ka caur jokiem varu kaut ko aizstāvēt,
bet cilvēkiem nepatīk, ka viņus pamāca.
Tāpēc šokolādē jāierīvē burkāni.
Ir vienkārši muļķīgas lietas.
Piemēram, es runāju par to, ka ir stulbi turēt mājās putnu.
Tas nevienam nepalīdz. Tas neglābj dzīvību.
Taču ar visu, ko saku,
es cenšos sasmīdināt un iepriecināt cilvēkus, visvairāk sievietes.
Par to es iedzeršu. Par tevi, dārgā!
Priekā!
Man patīk iet tajā virzienā, kur gaidāma potenciāli negatīva reakcija.
Domāju Amerikas sievietēm labākā desmitgade bija 20. gs. 70. gadi.
Ziniet, 1974. gadā mēs ieguvām tiesības uz kredītkarti ar savu vārdu.
Daudzi nezina, ka mēs tās ieguvām 74. gadā tāpēc,
ka 73. gadā ieguvām tiesības uz abortu.
73. gadā sievietes sāka taisīt abortus un nodomāja:
"Zināt ko? Es gribētu maksāt par to ar karti."
Komiķim tas ir liels pārbaudījums - mēģināt mainīt domas.
Kad es iznāku uz skatuves un redzu šo,
gribu, lai priekšnesuma beigās rokas ir nolaidušās,
un cilvēki smejas par to, par ko parasti nesmietos.
Mums jau tāpat ir daudz jācīnās tikai tāpēc, ka esam sievietes.
Negribu to vēl vairot.
Ja nesaproti, tad nesaproti. Ja nespēju tevi mainīt, tad nespēju.
Jo ziniet ko? Lielākā daļa
pret rasi vai invaliditāti neiejūtīgo vienkārši tā ir mācīti.
Viņiem pašiem jātiek no tā vaļā.
Hallo!
Minka, minka, minka, minka!
Velns, lai viņš ieķeras man vāverē, jo mana vāvere ķer pretī. Skaidrs?
Ja viņš iebāztu tur rokas, es teiktu: "Ku-kū!"
Aizietu ar to veci krabītī līdz pašam Baltajam namam.
"Mēs tagad esam kopā, veci. Mums iešķieba četrus gadus."
Es daudz jokoju par Trampu, un uzstājos tādās vietās, ka domāju:
-"Labi, varbūt nevajadzētu to teikt." -Jā.
Bet tas ir arī jautri.
Kad es saku publikai:
"Mēs ļaujam baltajiem vīriešiem ielīst tur, kur viņi nav pelnījuši,
jo tā viņš kļuva par prezidentu,
bet visi ir šokā."
Šī ir pirmā reize, kad es pasaku,
ka baltais vīrietis Amerikā var darīt visu, ko grib?
"Sveiki! Laipni lūdzu mūsu pasaulē."
Pareizi. Kur jūs dzīvojat?
Es to daru arī to melno skatītāju dēļ,
kuriem šis stulbums ir apnicis.
Kāds beidzot stāsta kaut ko viņiem,
nebaidoties no robežām.
Kad es stāstu baltajiem par viņiem, viņiem kļūst neērti.
Viss būs labi.
Nav pirmā reize,
kad esam ievēlējuši rasistisku, seksistisku, homofobisku prezidentu.
LABDARĪBAS PASĀKUMS KOMIĶI NĀK MĀJĀS 2016. GADA NOVEMBRIS
Viņš nav pirmais. Tikai pirmais apstiprinātais.
Uzreiz pēc vēlēšanām uzstājāmies arēnā Garden.
Tu uzstājies pēc citiem komiķiem, kas jokoja par Trampu,
un publika smējās par citiem.
-Nu… -Vai ne?
-…heteroseksuālie baltie vīrieši… -Jā.
…bija jokotāji.
-Tu izgāji un faktiski… -Jā.
-…arī pajokoji. -Sviests.
Kā jūs varat teikt, ka viņš nav seksists?
Kā varat teikt, ka viņš nav rasists?
Kā jūs varat teikt, ka viņš nav homofobs?
Publika sašķēlās.
Puse ūjināja.
Otra puse lika pirmajai aizvērties.
Izcēlās īsti kautiņi…
-Neticami. Apžēliņ. -…skatītāju zālē. Jā.
Daži apsaukāja mani vārdā, kas sākas ar N.
-Tas bija ļoti neglīti. -Apžēliņ!
Sapratu: "Labi, man viņi kaut kā jāsaliedē."
Zināju, ka neiešu nost no skatuves.
-Neparko. Piekāšu. -Nē, nekad neej nost no skatuves.
Es pateicu dažus sulīgus vārdus.
Sāku pat saukt atsevišķas zonas.
"Ej d, 220. zona!"
Ej d, tu, tu, tu, tu. Jūs visi.
Pēc tam nodomāju, labi, viņi jāsaliedē.
Teicu: "Paklau, mēs esam sapulcējušies cēla mērķa vārdā."
-"Cerams, varam vienoties par to." -Jā, pareizi.
Pēc tam izstāstīju, kā pati pārcietu krūts vēzi,
un tad es par to jokoju.
Saprašanās bija atgūta, un es atvadījos.
Mana sieva izskrēja uz skatuves, ko viņa nekad nedara,
un kārtīgi sabučoja mani. Viņa parādīja miera zīmi.
Protams, es neesmu tik smalka.
Es redzēju tikai vienu pirkstu.
Es tāda: "Jā, mazā! Lai viņi…
Es tāda: "Labi. Normāli. Jā."
Bet, protams, uz pirmās lapas biju es…
-Nezaudē smalkumu. -Ziniet.
Nezaudē smalkumu.
Bet reizēm uguns jādzēš ar uguni.
Jā.
Zini, kas, manuprāt, lieliski izmanto humoru?
Viņa strādājusi visaugstākajā līmenī, un tu viņu labi pazīsti -
bijusī valsts sekretāre Madlēna Olbraita, mūsu mīļā draudzene.
Laikam jau biju tīri laba kā pirmā sieviete valsts sekretāra amatā…
MADLĒNA OLBRAITA VALSTS SEKRETĀRE
…jo tagad vīriešu kandidatūras šim amatam gandrīz neizskata.
Viņa izkopa mākslu,
kā burtiski runāt un paust viedokli, bieži vien humoristiski,
ar savām brošām.
Tas sākās pēc pirmā Persijas līča kara,
kad viens Sadāma Huseina rokaspuisis nosauca viņu par čūsku.
Tā nu nākamajā reizē viņa aizbrauca pie Sadāma Huseina,
piespraudusi lielu brošu čūskas formā -
elegants, bet asprātīgs veids, kā pateikt savu.
"Skat, es klausos un skatos."
Braucienam pie krieviem uz sarunām par ballistisko raķešu neizplatīšanu
viņa bija atradusi savā kolekcijā brošu, kas atgādināja raķeti.
Kas viņai vienkārši nejauši patrāpījās.
-Viņai bija daudz brošu. -Kā jau visiem.
Viņa valkāja brošas…
Kas man te atgādina kodolgalviņu?
Viens krievs teica:
"Tā ir viena no raķetēm, ko esat notēmējuši pret mums?"
-Diezgan tieši. -Tieši tā.
Viņa: "Jā, labāk piesargieties."
Man gribas domāt, ka tas iedrošināja citus
izdomāt, kā to, kas varbūt bija domāts kā apvainojums…
-Pareizi. -…pārvērst…
-Pareizi. -…par kaut ko skaistu,
par kaut ko izaicinošu vai par kaut ko asprātīgu.
Tā kā atspoguļot un novirzīt.
Pilnīgi pareizi.
Man ir viens jautājums. Debates.
Sirreāla pieredze,
viņš vajāja mani…
-Jā. -…glūnēja uz mani un liecās pāri.
Vai pagriezties un teikt: "Atkāpies, riebekli!"?
Vai pārvērst to jokā? Es jau iztēlojos, kā visziņi,
-kas pārsvarā ir vīrieši, visi saka… -Jā.
"Kā viņa var sacensties ar "aizpildi-tukšo-vietu" līderi?
Ja nespēj izturēt, ka viņu kāds vajā uz skatuves."
Līdzīgi kā tas, ko tu stāstīji par Bostonu.
Tā kļūst par tavu atbildību - atkal visus saliedēt.
Pareizi. Un tas ir tik nogurdinoši,
prāta akrobātika, kas mums jāizpilda,
lai pateiktu, ko jūtam, nedomājot:
"Pag, kā tas tiks uztverts? Es esmu sieviete. Kā tas izskanēs?"
Vīriešiem nekad tā nav jādara.
Vai ir labs joks, ko būtu varējusi izmantot?
Domāju, joks būtu nostrādājis.
Tev taisnība. Ja pagrieztos un teiktu, ka viņš ir baismīgs,
tev būtu metušies virsū.
Piemēram, "Jā, Donald, tie visi ir mani."
"Zinu, tu aiz muguras pēti, kas notiek ar maniem matiem, bet…"
"Bet, atšķirībā no taviem matiem…"
"…atšķirībā no taviem, Donald, šie ir mani."
Kā gribētos pagriezt laiku atpakaļ.
Baltās sievietes mani mīl kā savu totēma dzīvnieku un arī Lizo.
Mana meita studē pirmajā kursā Stenforda Universitātē.
Teicu savai mātei, lai nelielās, bet viņa man:
"Cik laba var būt augstskola, kurā uzņem tik daudz meiteņu?"
Ko es darīšu, ja pieķeršu, ka dēls skatās pornogrāfiju?
Apsēdīšos blakus, un mēs skatīsimies kopā.
Nav slikta doma.
Kas vēl labāk atturēs viņu no pornogrāfijas skatīšanās…
kā atmiņas par maniem komentāriem?
Mana māte skatās Lifetime.
Cik sieviešu skatās Lifetime? Aplaudējiet, kas… Labi.
Gribu jums pateikt, ka tieši jūsu dēļ sievietes netiek tālāk, skaidrs?
Man šķita ļoti svarīgi izstāstīt šeit joku,
kas sākās ar to, kā mēs ar māti kopā skatāmies televīziju.
Māte dievina Vecpuisi un Lifetime.
Šķiet, ka esmu adoptēta, jo mums ir ļoti atšķirīga gaume.
Māte ar to ir tik ļoti aizrāvusies, kā īsta sieviete.
Es paskatos uz māti. Viņa ir īsta sieviete.
Bet es to visu skatos… Lūk, kāpēc sievietēm neizdodas.
Tāpēc sievietēm neizdodas. Tas ir nepareizi.
Tāpēc es tiešām runāju ar sievietēm. Jā, tas, ko viņš teica, ir nepareizi.
Bet ko mēs pašas darām?
Kas mums ir svarīgi?
Kāpēc mēs meklējam apstiprinājumu šādos veidos?
"Televīzijas kanāls sievietēm."
Protams, ēterā tas skan labi, vai ne?
Domāju, ka tur rādīs daudz filmu, kas iedrošina sievietes.
Saprotat? Piemēram, sievietes brīvi asiņo zālē.
Cērt večiem nost krānus un tādā garā.
Domāju, ka būs sievietes, kas… Vai ne?
Nezināju, ka rādīs
kaut kādu stulbu veceni, kas atkal un atkal tēlo apmulsušo.
Uzmanieties, ka netrāpāties ceļā šai bumbai.
Labi. Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši!
Pag. Tu tiešām to izdarīji?
-Jā! Dieva godavārds! -Viņa to izdarīja. Iespaidīgi.
Tiešām slepenais dienests tos nesašāva?
Nē, viņa bija lieliska. Visu viņa.
-Tomēr es pagaidīju, līdz uzgriez muguru. -Malacis.
Domāju, ka tagad ir grūtāk jokot.
Par tik daudz ko nevar jokot
vai nedrīkst jokot, vai var iekulties nepatikšanās, ja joko.
Kā cilvēks, kurš bērnībā daudz dabūja ciest no jokiem,
-es priecājos, ka kaut kas… -Nē, es esmu pa…
…ir neaizskarams.
Sauciet mani par politkorektu.
Lūk, ko es domāju.
Es zinu, kas der man un ko es darīšu,
kas ļauj man justies labi un kas man ir neaizskarams.
Bet es neteikšu citam komiķim: "Klau, tu nedrīksti darīt šo vai to."
Man pašai ir robeža.
-Bet tava robeža ir mainījusies, vai ne? -Jā. Tā… Jā.
Agrāk es biju radikālāka. Tagad…
Esmu piemirsusi, kurš komiķis teicis apmēram tā:
"Ja mans bērns būtu gejs,
es sašķaidītu viņam galvu ar leļļu māju" vai kaut kā tā.
Es par to apvainojos, jo strādāju ar LGBTQ jauniešiem,
kas cietuši no vardarbības,
kas izdzīti no mājām par to, ka ir homoseksuāli.
Teicu: "Klau, vecīt. Tas nav forši," ziniet?
"Tas pat nav smieklīgi.
Tu dod atļauju tik daudziem, kas labprāt to izdarītu."
Es teicu: "Labāk padomāsim par to," ziniet?
Es uzaugu ar Daisu un Ediju Mērfiju,
tāpēc mani agrīnie joki bija par sieviešu nīšanu, resnumu, palaistuvēm.
Es tā jokoju,
lai gan necentos kļūt par vīrieti. Es centos būt komiķe.
-Interesanti. -Tāpēc, ka to es skatījos.
Reiz pie manis pienāca meiča un teica:
"Zini, es šodien atnācu pasmieties, bet joks par pedofiliju bija tik melns,
ka atgādināja ļaunāko notikumu manā dzīvē."
Tā dēļ es mainīju visu savu materiālu.
Komiķi, kurus es cienu un mīlu, kā Džordžs Kārlins un tamlīdzīgi,
viņi uzbrūk augšām, ziniet?
-Ļoti pareiza doma. -Tur jau tā lieta.
Jāsaka patiesība varai.
-Kāpēc man jāknābā kāds… -Kuram ir problēmas.
Kāds nabadziņš, kurš tāpat mokās?
Tas nav komēdijas uzdevums.
-Mums jāspēj pacilāt. -Jā.
Piešķirt tiem, kam nav balss…
-Piešķirt viņiem balsi. -Jā.
Un atmaskot liekulību.
Es mīlu tādu komēdiju.
-Vajag caurdurt. -Tieši to es daru. Jā.
-Es savus akmeņus metu augšām. -Jā.
Diemžēl cilvēki bieži smejas,
kad komiķis izsmej kādu citu.
Taisnība.
Manuprāt, klaunāde, vismaz kā es to tagad saprotu,
ir vissmieklīgākā, kad klauni paši ir viegli ievainojami
un smejas par sevi.
-Aicina mūs smieties kopā ar viņiem… -Tieši tā.
…nevis provocē smieties par kādu citu.
Varbūt tas palīdzēs gandrīz jebkuram.
Labi, man vajag… Labi.
Teikšu, ka sliktāku boulinga spēli diez vai esmu piedzīvojusi.
Man tā bija virs vidējā.
Labi, beidziet, mēs tagad zaudējam visu Vidusameriku un Čikāgu.
-Saņemieties! -Jā, nu, tā gadās.
-Labi. Aiziet! Labi, jūs abas. -Aiziet!
VALSTS SEKRETĀRES MADLĒNAS OLBRAITAS PIEMIŅAI
Joku paskaidrošana ir kā vardes secēšana.
Varbūt jūs kaut ko iemācīsieties, bet varde nomirs.
Es tikko braucu vilcienā no Vašingtonas.
-Skaidrs. -Un konduktors jautāja,
vai vēlos ratiņkrēslu.
Es atbildēju: "Nē, braucu pie Kolberta visus atspārdīt."
Tulkojusi Dace Andžāne