PARYŽIUS
- Mėgstu pasivaikščiot Paryžiuje. - O Dieve.
Pameni, sakydavom labai daug „tuk tuk“ juokelių?
Prisakėm jų kokį milijoną.
Mane be galo juokindavo „Tuk tuk. Kas ten?
Gaidelis. Koks gaidelis?“
„Tuk tuk. Kas ten? Riekių. Kokių riekių?
Kakariekū.“
- Man tai buvo juokingiausias juokelis. - Tavo vaikams taip pat.
Judvi su močiute turėjot kantrybės
klausyt, kaip vaikystėje vis kartojau jį.
- Labas. - Žiūrėk, koks drąsus.
Labai ryžtingas.
Nelogiška, bet jo galvytė atrodo labai grėsmingai.
Aha, judina galvą kaip mes
per tą pratimą klounų mokykloje.
Pirmyn atgal…
Pirmyn ir atgal, pirmyn ir atgal.
- Ratu. - Ir ratu.
Iš Paryžiaus keliavome į Filadelfiją
susipažinti su vienomis juokingiausių smarkių moterų.
Sužinojome, kaip netikėtai juokas gali pakeisti moterų gyvenimus.
Ponia Klinton, jums puikiai sekasi.
Vadinkite mane Hilari.
Hilari, jūsų nosis.
Maniau, kad moterys ten… Suprantat?
Jei turim nepaprastąją padėtį dėl penio, jie viską sutvarkys.
- Mandagiai. - Na, žinote.
SMARKIOS MOTERYS JUOKIASI PASKUTINĖS
NIUJORKAS
Namaste, Niujorke!
Truputį apie mane. Esu imigrantė.
Į Ameriką atvykau turėdama 9 dol. kišenėje.
Banko sąskaitoj - 10 000, bet kišenėj - devyni.
Nesiruošiu graudenti.
JAMANIKA SANDERS
Šįvakar mano tikslas ne toks. Atėjau tik dėl savo aprangos.
Esu iš Naujojo Džersio. Mano mieste daug įvairovės.
MEISUN ZAJID
Italų katalikų - 33 000, o musulmonų - šeši, ir visi jie mano šeima.
Jie matė pasaulį iš abiejų pusių.
Translytės moterys žinos tai, ko nežinome mes, moterys nuo gimimo.
LORI KILMARTIN
Jos žinos, kokia turi būti mūsų alga.
Pastebėjau, kad dažnai, kai mes, moterys,
užlipam ant scenos… Vyrams taip nenutinka dažnai.
Daug vyrukų atsisės šitaip.
Entuziazmas tiesiog išnyksta.
- Aš turiu pradėt pasirodymą… - Aha.
„Kas yra? Kas negerai jūsų rankoms?
Nenorit plot? Gerai.“
Tad dabar pradėsiu čia savo pasirodymą.
Ant scenos užlipa moteris ir jie maždaug „Oi“.
Kokią minutę žiūri į tave.
Neatrodo, kad klausosi jūsų. Tarsi stebi jus.
Aha. Tarsi tavo pirmas pokštas veltui,
- nes jiems tai „moteris“. - Viskas.
Todėl daug moterų net dėl savo aprangos…
Aš nuolat vilkdavaus švarką.
Nenorėdavau, kad matytųsi krūtys.
Nenorėjau, kad moterys galvotų, jog vilioju jų vyrus.
- Nenoriu, kad koks vyrukas… - Visa tai, aha.
Galvojame apie visa tai,
o vaikinai pasigriebia grynai bet ką iš spintos,
- „Jei turim laiko“. - Garstyčiom suteptus marškinėlius.
Kai ėmiaus komikės veiklos,
turėjau taisyklę. Kiekvienam pasirodyme - viena moteris.
Stebiuos, kad apskritai pažįstam viena kitą.
Yra tiek daug komikių.
Matau jų nuotraukas klubuose ir galvoju
„Kodėl nepažįstu jūsų?“
Mums negalima.
Tad kiek kartų esate dalyvavusios humoro klube?
- Nė nesuskaičiuočiau. - Bent 200 kartų.
- O vaikyti. - Oho.
Aha.
Man patinka, kad mama vis dar sako „o vaikyti“.
Kodėl Amerikoje mažai tuk tuk juokelių?
Neįsivaizduoju.
Nes laisvė nesibeldžia.
Kai pagalvoji, visai gudru.
Bandytumėte rodyti humoro pasirodymą?
Mano patirtis su komikais kažkaip skiriasi
- nuo daugumos žmonių… - O ne.
…nes vaikystėje iš manęs daug juokėsi
profesionalūs komikai.
- Aha. - O taip.
Ir siaubingi politiniai komentatoriai kaip Rašas Limbo ir panašiai.
Bet su šituo kitaip, taip? Nes Rašas Limbo iškart nemėgo mūsų
ir visko, kuo tikėjai tu ir tėtis.
Tad dėl to buvo gan lengva manyt, kad aš čia niekuo dėti. Taip?
Bet kai iš manęs pasijuokė SNL,
galvojau „Oho. Na, grupė suaugusiųjų susėdo kartu…“
Taip.
„…ir visi nusprendė, kad tai gerai mintis.“
Niekas nesusimąstė, kad gal nederėtų tyčiotis iš vaikų.
Aš mąsčiau „O, tiesiog nemanau, kad tai juokinga ir priimtina,
tad nemanau, kad humoro pasirodymai juokingi ir priimtini“.
- Visiškai suprantama. - Aha. Aš nuolat juokiuos iš vaikų.
Yra įsižeidusių tėvų.
Kalbėjau apie alergiją žemės riešutams. Moteris ant manęs supyko.
Turėjau pasakyti jai, kad tokia mano tiesa.
Apie alergiją žemės riešutams.
Kietas riešutas perkąst, bet tiesa.
Ką tik prajuokinot filmavimo komandą.
Kokius komikus mėgstate?
- Tikrai neturiu atsakymo. - Nusivesiu jus į humoro klubą.
Žinoma. Čia pagalba, kurios nė nežinojau, kad man reikia.
Čelse, žinai, kas būna, jei geri per daug arbatos Paryžiuje?
- Ne. - Būna daug si si.
Tau tai nedera. Nė nejuokauju.
NIUJORKAS
Kai kurie komikai per humorą
stengiasi kalbėtis temomis, kurios būdavo tabu,
kaip, pavyzdžiui, normali moters kūno veikla.
Kenija, norėčiau paragaut arbatos, kokios nesu gėrusi.
- Mėgstate kofeiną? - Dievinu kofeiną.
EIMI ŠUMER
Mano mėgstamiausia indiška čai.
O taip.
- Norėčiau Alisos arbatos. - Nuostabu.
Galima kavos?
- Oho. Kaip jūs drįstat? - Žinau. Atsiprašau.
- Pritariu. - Ačiū, Kenija.
Privalau pasakyti, kaip džiaugiuosi jus matydama,
- kokia sveika ir laiminga atrodote… - Taip!
…po tos neįtikėtinos patirties su endometrioze.
Ir, na, noriu pakalbėti apie komediją,
tai, ką reiškia būti komiku,
ir viską, ką jūs išgyvenote…
Neapsimeskime, kad jūs ne moteris.
Taip pat atsinešu savo kiaušides ant scenos, kai tik pasirodau,
tad gerai, kad kalbame apie tai.
Nepalieku jų prie durų. Nepalieku.
Nuo pat pirmųjų menstruacijų mano skausmai visada buvo alinantys.
Vemdavau iš skausmo.
Ir aš kaip ir tiesiog…
Man sakydavo „Moterims skauda. Susitaikyk.“ Aha.
Tuomet vėliau sakydavo „Vartok kontraceptikus. Turėtų padėt.“
Tos mažai padedančios priemonės.
Sudėtinga diagnozuoti endometriozę, nebent tau atlieka operaciją.
Juokauju apie tai, kad tada klausiau
„Turiu diagnozę, tai ką darom?“
Jie sakė „Oi, apgailestaujame, negalėjom to ištirt,
nes tai nutinka tik moterims“.
- Taip. - Bet turime kramtomos viagros.
Tad, taip.
Jei turim nepaprastąją padėtį dėl penio, jie viską sutvarkys.
Kartais sunku nuryt tabletę.
Jie nenori, kad vyrams tektų… O jei pasprings?
Tad duodam su geru skoniu, kramtomą. Argi tai ne apgailėtina?
FILADELFIJA
- Sveiki, Vanda. - Sveiki.
- Vargeli. - Puikiai atrodot.
VANDA SAIKS
- Vadinti jus ponia ministre? - O gal Hilari?
- Mielai. - Matot? Kokie marškiniai.
Jei netyčia pamirštumėte vardus, jie užrašyti čia.
- Jie juokingi. - Kaip iš „Laverne and Shirley“.
- Man patinka. - Dėl to man patinka.
- Pažaiskime boulingą. - Aha.
- Rinkitės kamuolius. - Kamuolius. Gerai.
- Atsinešėt savo kamuolį? - Turiu nuosavą.
- Tai daug rimčiau. - Čelse, gaunu disponuojamų pajamų.
- Nuosavi batai. - Ką?
Manau, mus čia suklaidino.
O vargeli, Vanda.
Pasakysiu jums, padarėte kai ką, kas, mano manymu, labai nuostabu,
jūs kalbėjote apie tai, koks gyvenimas po menopauzės.
- O taip. - Nes niekas apie tai nekalba.
Žinote, gyvenate savo kūne 40-50 m.
ir staiga
- tarsi prarandate kontrolę. - Taip.
- Regis, davėte savo pilvui vardą? - Čia Ester Rol.
Ester Rol. Žinau, ji jums labai artima.
Artima, taip.
Žinojau, ką patiriu, ir galvojau,
kad reikia apie tai kalbėti.
Labiausiai tai supratau, kai nuėjau pas gydytoją
ir pasakojau „Tos karščio bangos nepakeliamos.
Bandau dirbti ir staiga turim minutėlę viską stabdyti,
nes pasiutusiai prakaituoju. Turit kažką man duot.“
Ji pasakė „Gerai, na, dabar
duodama ksanakso ar panašiai“.
Tai daug pasako apie moterų sveikatos priežiūrą ir tai, kaip mus vertina,
jei vienintelis dalykas, kurį jie sugalvojo -
„duokit toms boboms tabletę nuo beprotystės“.
- Grįžtam prie isteriškos moters temos. - Būtent.
Kaip komikė galite išsklaidyti tamsą ir sakyti
„Žinot ką? Kalbėsimės apie tai.“
Padedat moterims nesijausti vienišai.
Norėčiau, kad daugiau taip elgtumėtės.
Taip ir darysiu, nes vis dar tai išgyvenu.
Gerai. Pažaiskime boulingą.
- Susigalvokim vardus boulingui. - Vardus?
- Aha. Aš vadinsiuos „Dulksna“. - „Audra“.
Man patinka oras.
Aš būsiu „Šnabždesys“.
- Tylus, bet galimai mirtinas. - „Šnabždesys“. Gerai.
Atnešėm jums išprotėjusio Skrybėlininko stovelį.
- Nuostabu. Ačiū. - Oho.
Vis atnešat skaniai atrodančių daiktų.
- Oho. - O jums turime bandelių.
Tik pažiūrėkite į jų dydį. Tos bandelės akiplėšiškos.
Palaikykit. Jos tikrai ypatingos.
Kadangi nučiupinėjau ją visą, ji turbūt mano?
Kai pasakiau kai kam, kad šiandien susitiksiu su jumis,
man atsakė
„Labai žaviuosi ja, kad ji taip atvirai kalbėjo, koks sunkus gali būti nėštumas“.
Filmuose matom, kaip moteris pasisioja ant pagaliuko
ir paskui apsirengusi kombinezonu dažo klojimą,
žinot, juokiasi visa laiminga ir viskas.
O mano patirtis buvo tikras pragaras.
Padėkit.
Suknistai gera būt nėščiai.
Smagus šūdas.
Niekas nesiklauso moterų.
Serena Viljams vos nemirė gimdydama.
Neklausysit Serenos, sakančios, kad ji žino, jog kažkas negerai?
- Tai niekad nesiliauja. - Taip? Niekad.
Žinau. Negaliu patikėti, kad moterys dabar
protestuoja dėl savo reprodukcinių teisių.
Jos turbūt galvoja „Juokaujat, blemba“.
Dar matom vyresnes moteris,
kurios protestuoja su plakatais.
„Aš čia nuo aštuntojo dešimtmečio.“
Rimtai. Maniau, kad sutvarkėm tai, kad baigta.
Praėjau didelį vyruką, vaikštantį ratu…
VUPI GOLDBERG
…laikantį plakatą „Sustabdykit abortus“.
Sakau „Asile, kada paskutinįkart laukeis?“
Augdama dievinau Vupi…
Yra kitų žmonių, turinčių keistą…
…ir Gildą…
…arba atrodo kaip susisukusi skylė,
arba kaip durų rankenos bumbulas.
Prašau.
…ir Džoun.
O jei čia yra mažakrūčių…
DŽOUN RIVERS
…šita vadinama prancūziškąja perstumiamąja liemenėle…
Ne, ji perstumia iš čia. Viską.
Ir tik stumia, stumia.
Perstumia visą odą. Mano bamba dabar čia…
Margaret Čo turėjo daug įtakos.
Man net negalima sakyti „makštis“…
MARGARET ČO
…nes saviškės net nenaudoju, tad…
Gal kam nors reikia?
Galite susidėt į ją knygas. Nežinau.
Panaudot ją kaip vazonėlį.
Mama Meibli.
DŽEKĖ „MAMA“ MEIBLI
…Džekė „Mama“ Meibli.
Ji būdavo be dantų, apsirengdavo seną apsiaustą, užsidėdavo kepuraitę.
Būdama maža matydavau šią juodaodę tiesiog teigiančią „Aš čia“. Tai labai įstrigo.
Derėtų atminti, kad padariau tau paslaugą.
Daviau tau vardą.
Atsakiau „Taip, ir aš tau sugalvojau vardų“.
Nuo penkerių norėjau vaidinti „General Hospital“
kaip ir dauguma Džersio mergaičių musulmonių.
O Holivudas nepriima neįgaliųjų.
Tad žmones, kurie atrodė kaip aš, mačiau humoro pasirodymuose,
ypač Ričardą Prajor.
Pamaniau „Pasimokysiu komikų kursuose,
tapsiu žiauriai garsia komike, mane rodys per TV“.
Tiesą sakant, jei papulsiu į televiziją, bus pirmas kartas, kai suveikė.
Audringai pasitikite Meisun!
MELISA RIČ
Gerai. Tie, kurie manęs nepažįstat,
aš nesu girta.
Bet girtas gydytojas priėmė mano gimimą, tad mano smegenys pažeistos, bet nieko.
Turiu 99 problemas ir tik viena jų - paralyžinis drebulys.
Engiamųjų olimpinėse žaidynėse laimėčiau auksą.
Esu palestinietė, musulmonė, tamsiaodė,
aš išsiskyrusi, neįgali
ir, ar jūs pasiruošę?
Ir aš iš Džersio.
Ričardas Prajor buvo labai nepadorus vyras.
Tad užlipau ant scenos ir galvojau „Kiek užgauli galiu būt?
Būsiu musulmonė, laidanti juokelius apie Mergelę Mariją.“
Tuo metu visiškai nesuvokiau,
kokiais infantiliais ir aseksualiais laikomi žmonės su neįgalumu.
Tad kai užlipau ant scenos ir prakalbau apie seksą,
žmonės galvojo
„Musulmonė kalba apie seksą,
ir ji neįgali musulmonė.“
Tai nurovė jiems stogus.
Žmonės be poros, niekas jums nekalba apie tiesą,
kad jūsų sutuoktinio įpročiai greitai ima erzinti.
Sutuoktinio įprotis, kuris mane varė iš proto,
galiausiai buvo jo nuolatinis kvėpavimas.
Įkvepia, iškvepia, įkvepia, iškvepia.
Sakiau „Gal gali baigt penkioms minutėms?
Aš gimdama nustojau ir man viskas gerai.“
Man patinka tos senoviškos vitrinos.
Žinai,
šioje sūrinėje buvo baisus druskos sprogimas.
Iš kur žinojai?
Visi sūriai sūrūs.
Turėjau juoktis? Atleisk, nelabai juokinga.
Bet mes su Čelse neatvykome į Paryžių tik skaldyti lėkštų juokelių.
Paryžius pagarsėjęs kaip klounų gimtinė.
Atvykome susitikti su klounų mokytoju Filipu Golieriu.
Filipas ruošia klounus jau virš 50 metų.
Tarp jo mokinių yra ir Ema Tompson bei Saša Baronas Koenas.
Buvo katastrofa.
Niekas nesijuokė.
Katastrofa.
Filipai, kaip žmogus, kilęs iš farmacininkų šeimos,
tapo vienu svarbiausių klounų humoro ekspertų?
Žmonės niekada nežino, kodėl šeimoje atsiranda vienas…
FILIPAS GOLIERIS „ÉCOLE PHILIPPE GAULIER“
- …pamišęs idiotas. - Ir tai buvote jūs?
- Aha. - Ne.
NATALI PALAMIDES AKTORĖ, ATLIKĖJA
Taip. Buvau labai blogas berniukas.
Buvote blogas berniukas.
Reikia nepamiršti, kad klounas - klaida.
- Aha. - Graži klaida.
Graži klaida.
Daug klaidų nėra gražu, bet šita graži.
Kad paragautume klounų mokyklos duonos,
atėjome į pamoką pas Li Delong,
kuri klounų pasirodymus rodė visame pasaulyje, net ir karo zonose.
Argi ne simboliška, kad mes čia,
„Mulen Ružo“ scenoje,
kur pasirodė vienos pirmųjų moterų klounių?
Ša-U-Kao, La Guliu, „La Môme Fromage“. Jos buvo čia.
LI DELONG AKTORĖ, KLOUNŲ MOKYTOJA
Visos šios moterys, apleistos ir pamirštos nuskurdo.
Bet jos buvo dabartinių Prancūzijos moterų klounių pirmtakės.
Tuoj leisimės į kelionę.
Tai kelionė į mūsų autentiškumą, naivumą, pažeidžiamumą.
Sužinosime, kad mūsų silpnybės yra mūsų stiprybės.
Toks klouno pasaulis.
Ir šioje kelionėje mums padės nedidelis pagalbininkas.
Mažiausia kaukė pasaulyje.
Užsidėkite nosis.
Hilari, jūsų nosis.
Kokie klounai.
Ji užsirašinėja.
Hilari.
Blogai. O taip.
Humoro pasirodymo metu esi vienui vienas.
Tik tu vienas.
O publika ne visada tavo pusėje.
Ne.
Tiesą sakant, kai kurie žmonės nori, kad susimautum.
Tad apskritai, kad būtum komike,
o dar kai esi moteris, kuri eina pasirodyti,
- turi būti smarki. - Tikrai reikia drąsos.
- Tai smarku. - Smarku.
Manau, taip pakliuvau į šią laidą.
- Beveik. - Aha. Pakliuvot.
Nes išties dešimt metų iš manęs žiauriai išsidirbinėjo.
Jums tai visai neartima.
- Ne, visiškai ne. - Žiauriai išsidirbinėjo internete.
Tiesiog visiškai pripratau prie to.
Neturėjote teisės būti šmaikščia moterimi.
- Ne, galvodavau… - Ir tikrai ne viešai.
Jūs žinot geriau nei kas kitas.
Norime tos kitos moterų versijos.
Norim, kad būtumėt dailutės, tylios, dėkingos ir…
Ir tik pagalbinės veikėjos.
- Be abejo. - Aha. Be abejo.
Liucilė Bol yra pasakiusi „Jei esi čia vienas,
nėra jokio kito būdo, kaip tik priimti itin asmeniškai“.
Žmonės visada turi omeny gimtadienių klounus
- su baltais veido dažais. - Aha.
Tad manau, kad žmonės nežino, kas iš tikrųjų yra klounas,
bet, kai žiūri į juos, jiems patinka.
Na, gerai. Jums puikiai sekasi.
Truputį pagreitink!
Kaip ir Liucilė Bol, ji klounė.
Taip kištis šokoladinius saldainius į burną
yra klouniška maniera.
- Nepasakytumėt taip? - Ne. Nesakysiu.
Aha.
Filipai, koks skirtumas tarp moters
ir vyro komedijoje?
Jie gali daryti tą patį?
Komedijoje nieko tokio, bet su klounais sudėtingiau.
Taip.
Nes jei tu berniukas,
grįžti namo su purvinu kostiumu,
tavo mama vis tiek tave mylės.
Aha.
Jei esi mergaitė, nesi garantuota, kad tavo tėvas vis dar mylės tave.
Tad moterims
pavojingiau būti idiotėmis nei vyrams.
Ir mes matome, kai mokome,
moteris nori būti žavia kloune.
Bet pažįstu kitokių moterų. Monstrių.
Fantastiškos, bet jų ne tiek daug.
Manau, aš labiau monstrė.
Žiūrėdama mano pasirodymus mama visada nepatenkinta, kad aš ne moteriška.
- Vis dar? - Aha.
Jūs negera mergaitė, ar ne?
- Bloga mergaitė. Labai bloga. - Taip.
Jūsų naujausias veikėjas yra Neitas,
tai vyriška jūsų vardo versija, tiesa?
Aha. Persirengiu vyru.
Pasitelkdama nepatogumo jausmą, kuriu su publika įtampą.
Žaidžiu su sutikimo sąvoka.
- Ištiesiu rankas link kieno nors krūtų. - Negąsdinkit manęs.
- O jūs bijot? - Aš nebijau jūsų.
- Galit tiest link manęs. - Tiesiu.
- Siekiu kieno nors krūtų… - Aha.
- …labai lėtai. - Rodos, mes artimesnės.
Aha
- Kas tada? - Štai ši akimirka.
- Tada sakau… - Mes čia kažką turime.
Galima?
- Galima? - Žinoma.
Tuomet…
Maža bjaurybė.
Tada sugriebiu jos krūtis.
Pirmas žmogus, po mano vyro, lietęs ten.
- Ką tik patyrėme tai. - Taip.
Tereikia atsiklaust. Ačiū, kad leidot.
Kietai.
Tereikia atsiklaust.
Kai būdamas ramus, sukuri įtampą,
kai žmonės nerimauja, nes nežino, ką darysi,
lengva pralaužti juos.
Bet jūs pažįstat tą žmogų?
- Ne. - Ne, nieko nepažįstu.
- Mes susipažinom vakar. - Bet žmonės juokiasi
ar bijo?
Žmonės juokiasi. Pasijuokia ir iš to.
Tad aš šitaip siekiu papų, o paskui einu šitaip siekti…
- Aha, man būtų baisu. - Žinot.
Kai mano sūnui buvo dešimt, nusprendžiau
paskaityt jam Anos Frank „Dienoraštį“.
Galvojau, noriu pagrindinės veikėjos moters.
Noriu, kad jis išmoktų istorijos.
Pasirodo, dešimtmetis yra labai per mažas tokiai knygai.
Daug ko nutinka toj knygoj. Visų pirma, jai prasideda mėnesinės.
O sūnus klausia, kas tos mėnesinės.
Sakau „Na, žinai, kai Anos amžiaus mergaitėms
prasideda menstruacijos.
Tai reiškia, kad kartą per mėnesį nuo keturių iki 15 dienų
joms iš makšties nesulaikomai bėga kraujas…“
„Trukmė priklauso nuo mergaitės.“
Pamatyti, kaip kažkas pirmąkart gyvenime išgirsta tą informaciją …
Jam kilo panika,
viena ranka griebės už tarpkojo,
nes galvojo, kad ims nesulaikomai kraujuoti.
O kita ranka ėmė blokuoti informaciją.
Tad jis minutę šoko tą dviejų rankų šokį.
Paskui nurimo, aš vėl pakėliau knygą,
o jis sako „Oho, tikiuos Anai Frank daugiau nebenutiks nieko baisaus“.
Naikinate rasių atskirtį. Naikinate atskirtį su neįgaliaisiais.
O jūs naikinate atskirtį su mirtimi.
Na, argi ne juokinga?
Na, žmonės vis mirė šalia manęs.
Patikėkit. Nenoriu, kad tai būtų mano dalykas.
Mano mama mirė nuo COVID ir sakau publikai „Žiūrėkit…“
Nes jie visi kaip ir aikteli truputį. O aš sakau „Mano mama, cha cha“.
Ir…
Aha. Tau patinka Ana Frank.
Manau, ištversi.
Sakau „Žiūrėkit, mama mirė nuo COVID. Aš komikė.
Laidysiu juokelius apie tai. Pasiruoškit, mižniai.“
Jie: „Gerai.“
Gal humoras truputį pažengė.
Žmonės laisviau žiūri į aštresnes temas,
gal laisviau nei prieš penkerius ar septynerius metus.
Mano mama palaikė Trampą ir mirė nuo COVID,
tad koroneris užfiksavo tai kaip savižudybę.
Atsiprašau, ar aš susijuokiau?
Būna ta akimirka, kai supranti,
kad tai, ką darai, yra nesėkmė.
Niekas nesijuokia. Tada reikia veikti.
Nesėkmė.
Klounų mene, kaip ir kitose meno šakose,
kurias suprantu, nesėkmė yra būtina.
Nesėkmė labai svarbi.
Padarai ką nors, kas atrodo juokinga, bet niekas nesijuokia.
Niekas. Tyla.
Arba nusižudai, arba gelbėji situaciją
ir parodai ką nors, kas tavo manymu juokinga.
Jei žmonės susijuokia, išsivyniojai.
Visi vėl tave dievina.
- Aha. - Jie ploja, o tu tęsi pasirodymą.
Puf, dar viena nesėkmė.
Klounų menas atrasti juoką nesėkmėse.
Dėl to kai kuriems žmonėms sunku sėkmingai tapti klounais,
nes jie turi leisti sau susimauti, kad galėtų pasiekti tą akimirką,
kurią reikia išgelbėti.
Nes jei nesusimauni, nėra ko gelbėti.
- Kokia gyvenimiška metafora. - Išties.
- Dar? - Tai jūs man pasakykit.
Ar šito jūs norit?
Gerai.
Daug žmonių, ypač moterų, suklumpa.
- Susimauni, bet viešumoje, ar ne? - Aha.
Tiesiog niekad nebenori vėl to kartoti.
Ir mes kenčiam nuo to, ką vadinu perfekcionisto genu.
- Daugybė moterų… - Ir aš turiu jį.
- …ypač jaunos moterys, - Aš irgi.
turi būti tobulos. Turi tobulai atrodyti.
Turi tobulai elgtis. Turi tobulai kalbėti.
Bet kai mokaisi būti klounu, išmoksti nebūti tobulu.
- Teisingai. - Niekad.
- Šitas tragiškas. - Gerai. Tas nieko gero.
Nieko gero.
Jūs žaidžiat Dulksnos vardu.
Dulksnai nedera turėti tokio baisaus pasirodymo.
Patikėkit, pakeisiu.
- Man reikia arčiau… - Jūs galit.
Gali? Aš abejoju.
Prašau, neįriedėk į griovį!
- Po galais. - Dar blogiau.
Aš jums padėsiu.
- Parodykit, ką galit. - Turit susikaupt.
Nieko nepažadu. Kurį laiką nežaidžiau.
Prašyčiau. Pažiūrėkit į ją.
Prašyčiau.
Net jūsų koja geros laikysenos.
Visada sudarykite įspūdį, jog žinot, ką darot.
Tiesa. Man reikia tai patobulinti.
- Vanda, kai kuriate komediją… - Aha.
…ar galvojate, kad gal galite panaudodama humorą
pakeisti kai ką, kas jums labai svarbu?
Labiau galvoju, kad galiu pradėti pokalbį.
- Kuris gali sukelt pokytį? - Būtent.
Netikiu, kad pasakysiu ką nors
ir tai iškart įkvėps žmones, kad „O, ji teisi“.
Labiau „Man reikia
- pagalvot apie tai“. - Aha.
Man patinka, kad juokaudama galiu ką nors ginti,
bet žmonėms nepatinka, kai juos moko.
Kaip tėvai slapčia įkiša vaikams daržovių.
Kai kurie dalykai tiesiog kvaili.
Kalbu, kaip kvaila laikyt augintinį paukštį.
Tai niekam nepadeda. Negelbsti gyvybių.
Bet galiausiai viskuo, ką sakau,
stengiuos priversti žmones, moteris, juoktis ir gerai jaustis.
Išgersiu už tai. Prašau, brangioji.
Į sveikatą.
Man patinka eiti ten, kur, mano manymu, galimai laukia priešiška reakcija.
Manau, amerikietėms geriausias dešimtmetis buvo aštuntasis.
Na, 1974 m. gavome teisę turėti kreditinę kortelę savo vardu.
Ir daug žmonių nežino, kad tai mums buvo suteikta 1974 m.,
nes 1973 m. mums buvo suteikta teisė pasidaryti abortą.
Tad moterys 1973 m. ėmė darytis abortus ir tarė
„Žinot ką? Norėčiau susimokėt kreditine“.
Komiko iššūkis yra bandyti atversti žmones.
Kai užlipu, ir mane pasitinka šitaip,
noriu, kad mano pasirodymo pabaigoj rankos būtų nuleistos,
o žmonės juoktųsi iš dalykų, iš kurių paprastai nesijuoktų.
Mes jau ir taip daug kovojame, nes esame moterys.
Nenoriu nieko pridėti.
Jei nesupranti, tai nesupranti. Jei negaliu tavęs pakeist, tai negaliu.
Nes žinot ką? Dažniausiai
daug žmonių, kurie neišprusę rasės ar neįgalumo klausimais, buvo taip mokyti.
Turi patys išmokt atmest tą mėšlą.
Alio?
Kic kic kic, kačiuk.
Šūdas, jis gali griebti už mano putės, nes ji griebs atgal.
Jis sukiš ten savo rankas, o aš sakysiu „kukū“.
Nukrypuosiu su tuo tipu iki pat Baltųjų rūmų.
„Dabar tu kartu su manim, tipe. Turim ketverius metus.“
Daug įpinu medžiagos su Trampu ir kartais susimąstau
- „Gerai, gal nereikia to daryt“. - Aha.
Bet tai tiesiog smagu.
Kai pasakau miniai
„Mes leidžiam baltųjų vyrams būti ten, kur jie nenusipelno būti,
tad taip jis tapo prezidentu,
o visi apstulbę“.
Pirmąkart pamatėt, kad baltaodis vyras
šioje šalyje gali daryt, ką nori?
„Alio. Sveiki atvykę į mūsų pasaulį.“
Taip. Kur jūs buvot?
Taip pat tai skirta juodaodžiams žiūrovams,
kurie pavargo nuo viso to mėšlo.
Ir pagaliau kažkas jiems viską pasako
nebijodami ribų.
Baltaodžiams nemalonu, kai papasakoju apie juos.
Viskas bus gerai.
Čia ne pirmas kartas,
kai išrinkome rasistą, seksistą, homofobišką prezidentą.
„COMICS COME HOME“ VĖŽIO PACIENTŲ PARAMA 2016 M. LAPKRITIS
Jis ne pirmasis. Jis tik pirmasis pripažintas tokiu.
Po rinkimų buvome „Garden“ arenoje.
Ėjote po kitų komikų, kurie juokavo apie Trampą,
ir publika jiems atsidavė.
- Na… - Tiesa?
- …heteroseksualūs… - Aha.
…baltieji vyrai sakė tuos juokelius.
- Jūs atsistojot, iš esmės… - Aha.
- …taip pat pajuokavot. - Buvo neįtikėtina.
Kaip galit sakyt, jis ne seksistas?
Kad ne rasistas?
Kaip galit sakyt, kad jis ne homofobas?
Minia tiesiog persiskyrė.
Pusė nušvilpė mane.
Kita pusė jiems sakė užsičiaupt.
Prasidėjo muštynės…
- Juokaujat. Vargeli. - …minioje. Aha.
Kai kurie rėkė man žodį iš N raidės.
- Na, buvo bjauru. - O vargeli!
Pamaniau „Gerai, reikia kažkaip vėl susiimt“.
Žinojau, kad nuo scenos nelipsiu.
- Nieku gyvu. Eina švilpt. - Ne, niekad nelipkit nuo ten.
Pasakiau truputį žodžių.
Netgi atskirai kreipiaus į sektorius.
„Užsi, 220-as skyriau!“
Užsi… jūs, jūs, jūs. Visi jūs.
Tada galvojau, reikia sugrįžt.
Pasakiau „Ei, žiūrėkit, susirinkom kilniais tikslais“.
- „Tikiuos vis dar sutariame dėl to.“ - Aha.
Tada pasidalinau istorija, kaip išgyvenau krūties vėžį.
Turėjau juokelių apie tai.
Tuomet kaip ir susitaikėme, palinkėjau gero vakaro.
Ant scenos užbėga mano žmona, o ji to niekad nedaro,
ir pabučiuoja mane. Ir parodo taikos ženklą.
Žinoma, aš ne tokia mandagi.
Nemačiau taikos ženklo. Mačiau tik vieną pirštą.
Pamaniau „Aha, mažute. Varom…“
Ir tada supratau „Oi, gerai. Aha.“
Bet, žinoma, pirmajame puslapyje buvau aš…
- Mandagiai. - Na, žinote.
Mandagiai.
Kartais prieš ugnį reikia kovoti ugnimi.
Aha.
Žinai, kas, mano manymu, gerai naudojo humorą?
Aukštas pareigas užėmusi moteris, kurią tikrai pažįsti,
mūsų brangi draugė, buvusi valstybės sekretorė, Madlena Olbrait.
Turbūt aš gan gerai dirbau kaip pirmoji moteris valstybės sekretorė…
MADLENA OLBRAIT VALSTYBĖS SEKRETORĖ 1997-2001 M.
…nes dabar šiam darbui labai retai svarsto vyrus.
Ji ištobulino meną,
kaip išties išsakyti savo mintį, dažnai su humoru,
savo segimomis segėmis.
Tai prasidėjo po pirmojo Persijos įlankos karo,
kai vienas Sadamo Huseino šalininkas pavadino ją gyvate.
Tad kai kitą kartą ji ėjo susitikti su Sadamu Huseinu,
segėjo didelę gyvatės segę.
Tai buvo elegantiškas ir gudrus būdas išreikšti mintį.
„Žiūrėkit, aš klausau ir stebiu.“
Kai vyko derėtis su rusais dėl priešraketinės gynybos sutarties,
savo kolekcijoje susirado segę, atrodančią kaip raketa.
Kurią ji tiesiog atsitiktinai turėjo.
- Ji turėjo labai daug segių. - Kaip įprasta.
Ji segėdavo seges tiesiog…
Ką turiu, kas atrodytų kaip branduolinė galvutė?
Vienas rusas pasakė
„Tai vieną raketų nukreipėte į mus?“
- Gan tiesmukai. - Būtent.
Ji atsakė „Aha, geriau saugokitės“.
Man patinka įsivaizduoti, kad tai kaip ir guodė žmones,
kad taip galima kažką, kas galbūt turėjo būti įžeidimas…
- Taip. - …apsukti…
- Taip. - …ir paversti kai kuo gražiu,
gal kai kuo provokuojančiu, gal kai kuo šmaikščiu.
Leisti pamąstyti ir pasijuokti.
Būtent taip.
Turiu klausimą. Dėl debatų.
Tai buvo siurreali patirtis,
jis nužiūrinėjo mane…
- Aha. - …šnairavo į mane, šmėžavo prie manęs,
ar man atsisukt ir pasakyt „Atstok, bjaurybe“?
O jei pabandysiu pajuokaut, jau matau, kaip žinovai,
- kurių dauguma vyrai, sakys… - Taip.
„Kaip ji stos prieš tokį ir tokį vadovą?
Negali susitvarkyti, kad kažkas nužiūri ją ant scenos.“
Panašu į tai, ką jūs apibūdinote iš Bostono.
Pabandyti suburti visus atgal tampa tavo atsakomybe.
Taip. Ir tai taip vargina.
Kiek minčių kliūčių mums reikia peršokti,
kad pasakytume, kaip jaučiamės, vietoj to, kad apie tai galvotume
„Pala, kaip tai bus priimta? Aš moteris. Kaip viskas bus?“
Vyrams nereikia taip galvot.
Ar yra geras juokelis, kurį man reikėjo sugalvot?
Manau, juokelis būtų suveikęs.
Nes jūs teisi. Jei būtumėt pasisukusi ir pasakiusi, kad jis nenormalus,
visi būtų jus kritikavę.
„Taip, Donaldai, čia tikri plaukai.“
„Žinau, bandot įžiūrėt, kas dedas su mano plaukais. Bet…“
„Bet, priešingai nei jūsų…“
„…Donaldai, čia mano plaukai.“
Kad atsukus laiką atgal. Būtų buvę gerai.
Baltaodės dievina mane, nes aš jų dievukė ir daininkė Lizo.
Mano dukra Stanfordo universiteto pirmakursė.
Tad liepiau savo mamai nesigirt, o ji pasakė man
„Ar geras tas koledžas, jei priima tiek daug merginų?“
Jei pamatysiu savo sūnų, žiūrintį pornografiją, žinau, ką darysiu.
Prisėsiu šalia ir žiūrėsiu kartu.
Nebloga mintis.
Kas geriau atbaidys jį nuo pornografijos
nei atsiminimas, kaip aš ją komentuoju?
Mamai patinka „Lifetime“ kanalas.
Paplokit, kad žinočiau, kiek moterų žiūri „Lifetime“. Aišku.
Noriu, kad žinotumėt,
dėl tokių kaip jūs moterys negali judėti pirmyn.
Juokelis, kuris man atrodė svarbus,
prasidėjo, kai su mama kartu žiūrėjome televizorių,
o ji dievina „Viengungį“ ir „Lifetime“ kanalą.
Atrodo, kad aš įvaikinta, nes mums nepatinka tie patys dalykai.
Ir mano mamą, tikrą moterį, tai labai įtraukia.
Žiūriu į savo mamą. Ji tikra moteris.
Žiūriu kiekvieną dalelę… Dėl šito moterims nesiseka.
Dėl šito moterims nesiseka. Čia blogai.
Tad išties kalbu su moterimis. Aha, jis blogai pasakė,
bet taip pat, ką mes darome?
Kas mums svarbu?
Kodėl mums svarbu šitaip būti pripažintom?
„Televizija moterims.“
Taip, teoriškai skamba gerai, ar ne?
Maniau, ten filmuose bus daug galingų moterų.
Suprantat, ką sakau? Moterys laisvai kraujuojančios ant žolės.
Kapojančios bičų penius ir panašiai.
Maniau, kad moterys ten… Suprantat?
Nežinojau, kad ten
nuolat sukiosis ta pati pasimetusi buka kalė.
Prašau visų saugotis šio kamuolio.
Gerai. Vienas, du, trys, keturi, penki, šeši!
Minutėlę. Jūs tikrai tai padarėte?
- Padariau. Prisiekiu. - Labai įspūdinga.
Ne Slaptoji tarnyba nudaužė juos?
Ne, ji pati puikiai pavarė.
- Bet palaukiau, kol buvot nusisukusi. - Šaunuolė.
Manau, dabar komikams sunkiau.
Visi tie dalykai, apie kuriuos negalima juokauti,
nereikėtų juokauti, arba pateksi į bėdą, jei juokausi.
Kaip žmogus, iš kurio daug juokdavos vaikystėje,
- be galo džiaugiuos, kad… - Ne, aš visą…
…ne apie viską galima juokaut.
Gal aš korektiškų pažiūrų.
Štai ką aš manau.
Žinau, kas man teisinga, ką aš darysiu,
kas atrodo tinkama ir ko aš nedarysiu.
Bet nesakysiu kitam komikui „Ei, negali daryt šito ar šito“.
Bet aš turiu ribas.
- Bet jūsų ribos pakito, tiesa? - O taip.
Būdavau truputį ten. Dabar…
Pamiršau, koks komiksas, bet ten buvo pasakyta kažkas
„Ei, jei mano vaikas gėjus,
duosiu jam į galvą lėlių nameliu“ ar panašiai.
Ir aš įsižeidžiau, nes dirbau su LGBT vaikais,
kurie patyrė smurtą,
kuriuos išspyrė iš namų, nes jie gėjai.
Ir aš sakiau „Ei, žmogau. Negražu.“, suprantat?
„Net nejuokinga.
Duodate leidimą daugybei žmonių, kurie taip elgtųsi.“
Ir sakiau „Tiesiog pagalvokime apie tai“.
Užaugau žiūrėdama E. Daisą Klėjų, Edį Merfį,
tad iš pradžių juokavau su užgaulumu, mizoginija, išjuokiau storulius ir kekšes.
Taip juokavau,
bet nebandžiau būti vyru. Bandžiau būti komike.
- Įdomu. - Aš tai žiūrėdavau.
Kartą tokia pana priėjo ir pasakė man
„Šiandien čia atėjau pasijuokt, o tavo juokelis apie pedofiliją toks tamsus,
kad priminė man bjauriausią akimirką gyvenime“.
Ir dėl to pakeičiau viską, ką dariau.
Mylimus komikus, į kuriuos lygiuojuos, kaip Džordžas Karlinas ir panašiai,
reikia pult juos, suprantat?
- Labai geras pastebėjimas. - Tokia esmė.
Sakyti tiesą turintiems galios.
- Kam aš kibsiu prie ko nors… - Kas turi problemų.
Kažkokio vargšo, kuriam sunku?
Komedijos tikslas ne toks.
- Tikslas pakelti dvasią. - Aha.
Suteikti balsą tiems,
- kurie jo neturi. - Aha.
Ir pabaksnoti į veidmainius.
Tai man komedija, kurią dievinu.
- Turit pasiekt juos. - Tai ir darau.
- Kai metu akmenis, metu juos aukštyn. - Aha.
Deja, dažai žmonės juokiasi tada,
kai komikas pasišaipo iš ko nors kito.
Taip.
Manau, klounų menas, bent tai, kaip aš suprantu,
juokingiausias, kai klounai būna pažeidžiami
ir pasišaipo iš savęs.
- Kviečia tave pasijuokti su jais… - Taip.
…vietoj to, kad kurstytų juoktis iš ko nors kito.
Tai turbūt būtų naudinga beveik bet kam.
Gerai.
Tai vienas prasčiausių žaidimų, kokį teko matyt.
Man čia geriau nei įprastai.
Gerai, nagi. Pralaimėjom vidurio Ameriką, o dabar ir Čikagą.
- Nagi. - Aha, na, pasitaiko.
- Gerai jau. Varom. - Nagi.
SKIRTA VALSTYBĖS SEKRETOREI MADLENAI OLBRAIT
Aiškinti juokelius tas pats, kas skrosti varlę.
Gal ką nors išmoksi, bet dėl to varlė nugaiš.
Važiavau iš Vašingtono traukiniu.
- Gerai. - Kontrolierius paklausė,
ar nepageidaučiau vežimėlio.
Atsakiau „Ne, važiuoju pas Kolbertą spardyt subinių“.
Išvertė Kristina Čeidaitė