-Jag älskar promenader i Paris. -Herregud.
-Minns du alla våra knack knack-skämt? -Miljontals.
Jag var ändlöst road av: "Knack knack, vem där?
Kanin. Kanin, vem?"
"Knack, knack. Vem där? Kanin. Kanin vem? Kaninte sluta knacka."
-Jag tyckte det var världens roligaste. -Det gör dina barn med.
Du och mormor var väldigt tålmodiga när jag upprepade det som barn.
-Nämen, hej. -Titta. Väldigt modig.
Den där är väldigt påstridig.
Orättvis sak att säga, men huvudet är så hotfullt.
Ja, men huvudrörelserna liknar en övning vi gjorde på clownskolan.
Fram och tillbaka…
Fram och tillbaka, fram och tillbaka, fram och tillbaka.
-Cirklar. -Och cirklar.
Vi reste från Paris till Philadelphia
för att möta några av de roligaste djärva kvinnor vi kunde hitta
och upptäcka de oväntade sätt på vilka skratt kan förändra kvinnors liv.
-Madam Clinton, mycket bra. -Kalla mig Hillary.
Hillary, din näsa.
Jag trodde det skulle vara kvinnor… Du vet?
När det är en kukkris fixar vi det också, så…
-Håll det rumsrent. -Jag menar, ni vet.
Namaste, New York City!
Lite kort om mig. Jag är immigrant.
Jag kom till USA med nio dollar i fickan.
10 000 på banken, men nio i fickan.
Jag ska inte vara intensiv.
Det är inte min avsikt i kväll. Jag är här för att visa upp mina kläder.
Jag är från Jersey. Min stad är väldigt mångfaldig.
33 000 italienska katoliker och sex muslimer som alla är min familj.
För de har levt i båda världarna.
Transkvinnor vet saker som inte ciskvinnor vet.
Som hur mycket vi ska ha betalt till exempel.
När vi först går ut på scen, som kvinnor,
har jag märkt att… Det händer inte män lika ofta.
-Man möts av grabbar som ser ut så här. -Och energin bara dalar.
Så redan från början måste jag… "Vad är det för fel med dina händer?
Vill du inte klappa? Okej." Då kör jag mitt set här borta.
En kvinna går ut på scen och de typ…
Och de bara iakttar en nån minut.
-Man tror inte de lyssnar. De iakttar en. -Ja, ens första skämt är nästan bortödslat
-för de tänker: "En kvinna." -Allt. Men…
Därför är många kvinnor, inklusive med sin klädsel…
Jag brukade ha kavajer, för jag tänkte: "Jag vill inte att nån ser mina bröst.
Jag vill inte att kvinnor i publiken tror att jag vill charma deras man.
-Jag vill inte att den här killen…" -Allt sånt.
Vi tänker på allt det här, och killar bara tar nåt de har i garderoben.
-"Om vi har tid." Ja. -Ja. Senapsfläckade T-tröjor.
Och när jag började med komik,
var regeln typ, en kvinna per föreställning.
Det förvånar att vi ens känner varandra. Det finns så många kvinnliga komiker.
Jag såg deras foton på klubbar och tänkte: "Varför känner jag inte dig?"
Vi är inte tillåtna.
Hur många gånger har ni uppträtt här?
-Jag har tappat räkningen. -Minst 200 gånger.
-Kors i taket. -Wow.
Ja.
Jag älskar att mamma säger "kors i taket".
Varför tror ni det finns så få knack knack-skämt om USA?
-Ingen aning. -För att friheten klingar.
Det var rätt fyndigt när jag tänkte efter lite.
Skulle du nånsin ståuppa?
Jag hade en annan erfarenhet av komedi…
-än de flesta… -Åh, nej.
…för jag var föremålet för så många skämt som barn, från professionella komiker.
-Ja. -Oh, ja.
Och även hemska politiksnackare, som Rush Limbaugh och liknande.
Men det var annorlunda. För Rush Limbaugh hatade oss redan,
och hatade allt som du och pappa stod för.
I det fallet var det rätt enkelt att tänka: "Det handlar inte mig."
Men när SNL drev med mig, tänkte jag: "Wow. En grupp vuxna satt i ett rum…"
Ja.
"…och alla beslöt att det här var en bra idé."
Ingen tänkte: "Vi kanske inte borde driva med barn."
Jag tänkte: "Jag tycker inte det är roligt eller okej,
så jag tycker inte komik är roligt eller okej."
-Det är fullt förståeligt. -Ja. Jag driver med barn jämt.
Föräldrar har tagit illa upp.
Jag skämtar om jordnötsallergi. En kvinna blev jättearg.
Så jag sa till henne: "Det här är min sanning."
Det här om jordnötsallergier.
Folk är nötter, men det är min sanning.
Du fick teamet att skratta.
Vilka komiker gillar du?
-Jag har inget svar på det. -Jag ska ta med dig till Comedy Club.
Absolut. En intervention jag inte visste att jag behövde.
Chelsea, vet du vad man måste göra om man dricker för mycket te i Paris?
-Nej. -En "Manneken Pis".
Det var under bältet. Ursäkta ordvitsen.
Vissa komiker använder komik för att belysa tidigare förbjudna ämnen,
som exempelvis den kvinnliga kroppens funktioner.
Kenya, jag vill prova nåt te jag aldrig smakat.
-Tycker du om koffein? -Älskar det.
-Min personliga favorit är indiskt chai. -Där har vi det.
-Jag vill gärna ha en kopp Alices te. -Fantastiskt.
Kan jag få lite kaffe?
-Wow. Hur vågar du? -Jag vet. Förlåt.
-Jag förstår dig. -Tack, Kenya.
Låt mig bara säga hur fantastiskt det är att se dig,
-och hur välmående och lycklig du är… -Ja!
…efter att ha genomlevt den här upplevelsen med endometrios.
Och, jag menar, vi vill prata om komik,
och vi vill prata om vad det innebär att vara komiker,
-och allt du har gått igenom… -Utan att bortse från att du är kvinna.
Jag tar med mig mina äggstockar upp på scen när jag framträder,
så det är bra att vi diskuterar det. Jag kan ju inte lämna dem vid dörren.
Jag har alltid, ända från min första mens, haft tärande kramper.
Jag brukade spy av smärta.
Och jag brukade bara… Folk sa: "Kvinnor får kramper. Bit ihop."
Senare i livet sa de: "Skaffa p-piller. Det borde hjälpa."
Som några som små plåster.
Det är svårt att diagnosticera endometrios utan att opereras.
Mitt skämt om det hela går så här:
"Åh, jag har fått en diagnos, vad gör vi nu?"
"Tyvärr, vi har inte studerat fenomenet, för det drabbar bara kvinnor."
-Ja. -Men Viagra finns som tuggtabletter.
Så, ja…
Är det kukkris, då löser de det. Ibland är det svårt att svälja piller.
De vill inte att män ska… Tänk om de kvävs av det?
Så det smakar gott och går att tugga. Visst är det sjukt?
-Hej, Wanda. -Hej.
-Jösses. -Vi ser bra ut.
-Säger jag fru minister? -Eller kanske Hillary?
-Gärna. -Titta på hennes skjorta.
Om du glömmer våra namn, så står de skrivna här.
-De här är jätteroliga. -Laverne och Shirley-stuk.
-Jag gillar det. -Jag älskar det.
-Är du redo… Vi bowlar. -Ja.
-Du måste välja klot. -Okej.
-Tog du med ett eget klot? -Jag har mitt eget. Ja.
-Snacka om att ta det på allvar. -Ja, Chelsea. Jag har råd med det.
-Mina skor. -Ursäkta?
Vi är nog här under falska premisser.
Jösses, Wanda.
Låt mig berätta om nåt du gjorde som jag tyckte var fantastiskt,
nämligen att du pratade om livet efter klimakteriet.
-Ja. -För ingen pratar om det.
Man lever i kroppen man haft i 40–50 år, och plötsligt
-har man ingen kontroll över den. -Precis.
-Döpte du inte din mage? -Det här är Esther. Esther Valk.
Esther Valk. Hon står dig nära. Det vet jag.
Det gör hon, ja.
Jag vet vad jag upplevde och jag tänkte att det borde här borde diskuteras.
När jag verkligen fattade läget var när jag var hos läkaren,
och sa: "Vallningarna är outhärdliga.
Jag försöker jobba, och plötsligt måste jag pausa inspelningen
för att jag svettas som en gris. Du måste ge mig nåt."
Och hon svarade: "I nuläget får man bara Xanax eller nåt."
Men det säger mycket om kvinnlig hälsovård och hur vi värderas
om det enda de kan komma på är: "Ge kärringarna ett 'tok'-piller."
-Som i de hysteriska kvinnornas era. -Det är… Exakt.
Som komiker har man möjlighet att lysa upp i mörkret
och säga: "Vet ni vad? Vi ska prata om det."
Så kvinnor inte känner sig ensamma.
-Jag ser gärna att du gör mer sånt. -Jag ska, jag genomgår det fortfarande.
Okej. Vi bowlar lite.
-Hitta på ett bowlarnamn. -Bowlarnamn?
-Ja. Jag kör på "Strössel". -"Storm."
Jag gillar väder.
Jag tar "Viskning".
-Tyst, men potentiellt dödlig. -"Viskningen." Okej.
Vi har en Hattmakar-bricka åt er.
-Fantastiskt. Tack. -Wow.
Du bara fortsätter komma med delikatesser.
-Wow. -Sen har vi lite scones åt er.
Kolla vad stora de är. Såna scones borde vara olagliga.
Håll det. Det är verkligen en speciell…
Och nu när jag haft händerna på den, så är den väl min?
När jag berättade för nån att jag skulle träffa dig idag,
sa hen: "Jag beundrar hennes ärlighet gällande hur svår en graviditet kan vara."
I filmer bara kissar kvinnan på en provsticka,
sen står hon plötsligt i overall och målar en lada,
liksom skrattande och lycklig, sen är det inte mer med det.
Och enligt min erfarenhet var det ett helvete.
Hjälp.
Fan jag älskar att vara gravid.
Så jävla najs.
Ingen lyssnar på kvinnor.
Serena Williams nästan dog under sin förlossning.
Skulle inte ni lyssna på Serena om hon säger att nåt är fel?
-Det tar aldrig slut. -Visst? Konstant.
Jag vet. Jag kan inte ens föreställa mig de kvinnor som nu
protesterar för reproduktiva rättigheter. De tänker nog: "Ni måste för fan skämta."
Och man ser en del äldre kvinnor med skyltar där det står:
"Jag gjorde det här på 1970-talet."
Jag vet. Jag trodde det var avklarat. Över.
Jag gick förbi en snubbe som gick runt i cirklar
med en skylt där det stod: "Stoppa aborter."
Jag sa: "Din jävel, när var du gravid senast?"
-Som ung älskade jag Whoopi… -Det finns vissa som har konstig navel,
…och Gilda…
de går inåt eller utåt, som hål eller spiraler,
eller så har de en knopp som en dörr.
Voilà.
…och Joan.
Alla ni med små bröst där ute,
det här är en tryck-upp-dra-ihop-allt-bh.
Den trycker upp ända härifrån. Allt. Den bara, tryck, tryck, tryck.
All hud har flyttats upp. Min navel sitter här och liksom…
Margaret Cho influerade mig mycket.
Jag får egentligen inte säga ordet "vagina",
för jag använder inte ens min, så…
Vill nån ha den?
Man kan ställa böcker i den, eller nåt. Jag vet inte.
Använda den som kruka.
Moms Mabley.
…Jackie "Moms" Mabley.
Hon iklädde sig en gammal morgonrock, hade inga tänder och nån hatt på huvudet.
Att som ung kvinna se denna svarta kvinna liksom: "Här är jag." Det satte spår.
Kom ihåg att jag gjorde dig en tjänst. Jag gav dig mitt namn.
Jag sa: "Ja, och jag har ett par namn åt dig."
Från fem års ålder ville jag vara med i General Hospital,
som alla muslimska flickor i Jersey.
Och Hollywood skyr handikappade personer.
Så när jag såg personer som såg ut som mig göra ståupp,
framförallt Richard Pryor, tänkte jag: "Aha, jag går en komikkurs,
blir en jätteberömd komiker och får vara med i tv."
Om det här faktiskt hamnar på tv, blir det första gången det funkade.
Ge en stor applåd för Maysoon!
Okej. För er som inte känner mig, jag är inte full.
Men läkaren som förlöste mig var det, så min hjärna är skadad, men det är okej.
Jag har 99 problem, pares är bara ett.
I ett OS för förtryckta skulle jag vinna guldet.
Jag är palestinsk, jag är muslim, jag är en färgad kvinna,
jag är skild, jag är handikappad, och, är ni redo?
Jag är från Jersey.
Richard Pryor var en oanständig, snuskig man.
Så jag klev upp på scenen och tänkte: "Hur kränkande kan jag vara?
Jag ska vara den muslimska tjejen som skämtar om jungfru Maria."
På den tiden insåg jag inte
att handikappade personer ses som asexuella barn,
så när jag gick upp på scenen och pratade om sex, blev folk liksom…
"En muslim som pratar om sex, och en handikappad muslim dessutom."
Och det liksom förvånade dem.
Alla ni singlar, ingen varnar en om
att ens partners vanor börjar irritera en jättesnabbt.
Vanan han hade som gjorde mig galen,
och liksom ledde till slutet, var det konstanta andandet.
Hela tiden, inandning, utandning, inandning, utandning.
Jag typ: "Kan du pausa i fem minuter? Jag gjorde det vid födseln, och jag är okej."
Jag älskar såna här gamla skyltfönster.
Åh, vet du,
den här osthandeln sprängdes.
Hur vet du det?
Personalen fick löpe.
Borde jag ha skrattat? Jag tyckte inte det var roligt.
Men Chelsea och jag åkte inte till Paris för att dra töntiga skämt.
Paris är känt som clownkonstens hem.
Och vi ska träffa clownmästaren, Philippe Gaulier.
Philippe har utbildat clowner i över 50 år.
Hans studenter inkluderar Emma Thompson och Sacha Baron Cohen.
Det var en katastrof.
Ingen skrattade.
Katastrof.
Philippe, hur kunde du växa upp i en apotekarfamilj
och bli en av de främsta experterna på clownkonst?
Människor, de vet aldrig varför nån är en idiot…
GRUNDARE ÉCOLE PHILIPPE GAULIER
-…eller galen i en familj. -Var det din roll?
-Ja. -Nej.
SKÅDESPELARE/ARTIST
-Jo. Jag var en väldigt olydig pojke. -Du var en olydig pojke.
Minns att en clown är ett misstag.
-Ja. -Ett vackert misstag.
Vackert misstag.
Många misstag kanske inte är vackra, men det här är det.
För att prova på clownskoleupplevelsen,
tog vi en lektion med Lee Delong,
som har spridit clownkonsten världen över, till och med till krigszoner.
Är det inte passande att vi står här, på Moulin Rouges scen,
där några av de första kvinnliga clownerna nånsin framträdde?
Cha-U-Kao, La Goulue, La Môme Fromage. De var här.
SKÅDESPELERSKA/CLOWNLÄRARE
Alla de kvinnorna, vars liv slutade i fattigdom, försummade och glömda,
var föregångare till vad en clown är i Frankrike för dagens kvinnor.
Vi ska bege oss ut på en resa.
En resa in i vår äkthet, vår naivitet, vår sårbarhet.
Där vi lär oss att våra svagheter är styrkor. Det är clownens värld.
Och vi ska göra den lilla resan med hjälp av den här.
Världens minsta mask.
Sätt på er era näsor.
Hillary, din näsa.
Vilken samling clowner.
-Hon antecknar. -Hillary.
Det där var uselt. Ja.
Gör man ståupp, då står man där helt ensam.
På egen hand.
-Och publiken är inte alltid på ens sida. -Nej.
Faktum är att vissa personer hoppas att man ska misslyckas.
Så att vara komiker, rent generellt,
men framför allt som kvinna, som utsätter sig för det,
-jag tycker det är djärvt. -Det kräver mod.
-Det är djärvt. -Ja.
Det var nog så jag kom med i programmet.
-Nästan. -Ja. Du gjorde det.
För under tio års tid utsattes jag mest för nättroll.
Det kan du nog inte relatera till.
-Nej. Inte alls. -Rejält attackerad på nätet.
Man bara… Jag blev immun mot det.
Du tilläts inte vara en rolig kvinna.
-Nej, jag brukade tro… -Och absolut inte offentligt.
Det här vet ni bättre än nån annan. Vi vill ha en annan version av kvinnor.
Vi vill att ni ska vara vackra, tystlåtna och översvallande, och ni…
Och bara ha biroller.
-Absolut. -Ja. Absolut.
Lucille Ball brukade säga så här: "Om man är ensam där ute,
kan man bara ta det extremt personligt."
Folk tänker alltid på födelsedagsclowner
-och den vita ansiktsmålningen… -Ja.
Jag tror inte att folk vet vad en clown är,
men när de tittar på en så tycker de om det.
Jamen, visst. Ni jobbar bra.
Öka farten lite!
Som Lucille Ball, hon är en clown.
När hon trycker in en massa chokladbitar i munnen,
det är ett clownnummer.
-Håller du inte med? -Nej, nej. Jag är okej.
Ja. Ja.
Philippe, vad är skillnaden för en kvinna i komedibranschen
mot en man i komedibranschen? Kan de göra samma saker?
Komik går bra, men att vara clown är svårare.
-Ja. -För om man är en ung pojke,
och kommer hem med en totalt nedsmutsad kostym…
Ens mor älskar en ändå.
Ja.
Om man är en flicka, är det inte säkert att ens far gör det.
Så för en kvinna,
är det farligare att spela idiot än det är för en man.
Och när man undervisar ser vi
att kvinnor vill vara charmiga clowner.
Men jag kände vissa kvinnor. Monster.
-Fantastiska, men inte så många. -Jag är nog mer av ett monster.
När min mamma ser mina shower, upprörs hon av att jag inte är en dam.
-Fortfarande? -Ja, ja.
Är du en olydig flicka?
-Det är jag. Mycket olydig. -Ja.
Din nya show heter Nate,
som är den maskulina versionen av ditt namn, eller hur?
Ja. Jag uppträder i drag.
Jag nyttjar obehaget med publiken för att skapa spänningar.
Jag leker med tanken på samtycke.
-Jag sträcker mig mot nåns bröst. -Skräm mig inte.
Jag…
-Är du rädd? -Säkert… Inte för dig.
-Sträck dig mot mig. -Jag sträcker mig.
-Jag sträcker mig mot nåns bröst… -Ja.
-…väldigt långsamt. -Har vi träffats förr?
Ja.
-Vad händer? -Ett ögonblick.
-Sen säger jag… -Vi delar nåt här.
Får jag?
-Får jag? -Visst.
Och sen…
Ditt lilla nöt.
Sen tar jag tag i hennes bröst.
Första personen sen min make att röra dem.
-Vi delade nåt. -Det gjorde vi.
Man måste fråga. Tack för tillåtelsen.
Fasta.
Man måste bara fråga.
När man skapar spänningar med stillhet,
eller när folk är rädda för att de inte vet vad du ska göra,
-den spänningen bryter man lätt. -Men känner du personen?
-Nej. -Nej, jag känner ingen.
-Vi träffades igår. -Men folk skrattar, eller är de rädda?
De skrattar. Och sen skrattar de åt det här…
Först gör jag så här för brösten, sen gör jag så här för…
-Ja, jag skulle vara rädd. -Du vet.
När min son var tio, läste jag högt för honom ur
Anne Franks dagbok.
För jag ville ha en kvinnlig huvudperson, att han skulle lära sig historia.
Det visade sig att tio år är alldeles för ungt för den boken.
Mycket händer i den boken. Först får hon sin mens.
Och min son frågar: "Vad är mens?"
Jag svarar: "När flickor är i Annes ålder, börjar de menstruera.
Det innebär att en gång i månaden flödar blod okontrollerbart
ut ur deras vaginor i fyra till 15 dagar…
…beroende på flickan."
Att se nån höra den informationen för första gången…
Han blev panikslagen, tog sig i skrevet med ena handen,
för han trodde det skulle börja blöda okontrollerbart.
Andra handen for upp för att stoppa ytterligare information.
Det var som en tvåhandad dans i ungefär en minut, okej?
Sen lugnar han ner sig och jag tar upp boken igen,
och han säger: "Hoppas inga fler hemska saker händer Anne Frank."
Du krossar barriärer med hjälp av ras. Du gör det med hjälp av handikapp.
Och du gör det med död.
Hur kul är inte det?
Tja, folk bara dör för mig, så…
…jag hade inte… Tro mig. Den nischen ville jag inte ha.
Min mamma dog av covid, och jag säger till publiken: "Hörni…"
För alla liksom flämtar till lite. Och jag typ: "Min mamma, haha."
Och…
Ni skrattade åt Anne Frank.
Jag tror ni överlever det här.
Så jag säger: "Alltså, mamma dog av covid. Jag är ståuppare.
Jag skämtar om det. Spänn fast er, tunnisar."
Och de säger: "Okej."
Det kanske är så att komik har skiftat lite.
Folk är mer bekväma med kontroversiella ämnen,
kanske något mer än de var för fem eller sju år sen.
Min mamma var en Trump-supporter som dog av covid,
så coronern bedömde det som självmord.
Ursäkta mig, skrattade jag?
Sen kom stunden då man insåg: "Det här är ett misslyckande."
"Ingen skratt…" Det är där man måste hamna.
Floppen.
Inom clownkonsten, till skillnad från andra konstformer
jag känner till, är floppen nödvändig. Floppen är riktigt viktig.
Man gör nåt man anser vara roligt, och ingen skrattar.
Ingen. Allt är tyst.
Antingen begår man självmord, eller så räddar man situationen
och gör nåt annat man tycker är roligt. Om folk skrattar, räddar man floppen.
Alla älskar en igen.
-Ja. -De applåderar och showen går vidare.
Poof, ännu en flopp.
Clownkonst är att finna guldet i flopparna.
Det är delvis därför det är så svårt för folk att slå igenom som clown,
för de måste tillåta sig själva att misslyckas för att nå den delen
där man måste rädda… rädda situationen.
Om man inte floppar finns inget att rädda.
-Vilken metafor för livet. -Verkligen.
-Mer? -Säg det du.
Är det här vad ni… vad ni vill ha?
Okej.
Många människor, framförallt kvinnor, blir nedslagna.
-Man misslyckas, men offentligt, okej? -Ja.
Det vill man aldrig uppleva igen.
Och vi lider av det jag kallar perfektionsgenen.
-För många kvinnor… -Jag har den, ja.
-…främst unga kvinnor… -Jag också.
…måste vara perfekta. De måste se perfekta ut.
De måste uppföra sig perfekt. De måste tala perfekt.
Men när man lär ut clownkonst, lär man ut: "Var inte perfekt."
-Det stämmer. -Aldrig.
-Det där var uselt. -Okej. Det var inte bra.
Det var uselt.
Du bowlar under Strössel.
Strössel borde inte behöva rädda det där usla resultatet.
Tro mig, jag ska förändra det.
-Jag måste… komma närmare. -Du klarar det.
Gör hon? Det är oklart.
Åk inte ner i rännan, snälla!
-Helvete, jag fick… -Den kom längre fram.
Jag ska hjälpa dig.
-Visa vad du kan. -Du måste fokusera.
Jag lovar ingenting. Jag har inte bowlat på länge.
Kom igen. Titta på henne.
Lägg av.
Till och med din fot är positionerad rätt.
Se alltid ut som om du vet vad du gör.
Det är sant. Jag måste jobba på det.
Wanda, när du skriver komik…
…tänker du då på att du kan nyttja komiken
för att förändra nåt du verkligen bryr dig om?
Det handlar mer om att jag kan öppna upp för dialog.
-Som kan leda till förändring? -Exakt.
Jag tror aldrig att jag ska säga nåt
och att en pollett ska trilla ner så folk säger: "Åh, hon har rätt."
-Snarare: "Låt mig tänka över saken." -Ja.
Jag älskar att jag kan förespråka nåt genom ett skämt,
utan att folk känner att de får en uppläxning.
Som att riva ner morötter i kakorna. Vissa grejer är bara löjliga.
Som när jag pratar om idiotin i att ha en burfågel.
Det hjälper ingen. Det räddar inga liv. Å andra sidan, allt jag säger är
ett försök att få folk, främst kvinnor, att skratta och må bättre.
-Det skålar jag för. Kom, raring. -Skål.
Jag gillar att ta mig an ämnen som leder till motreaktioner.
Bästa årtiondet för amerikanska kvinnor var 70-talet, ni vet?
Som 1974, när vi fick rätt att ha kreditkort i vårt eget namn.
Många vet inte att skälet till att vi fick det 1974,
är för att 1973 fick vi rätt att göra abort.
År 1973 började kvinnor göra abort, och de liksom:
"Vet du vad? Jag vill ta det här på kredit."
Utmaningen för komiker är att försöka övertala folk, ni vet?
När man går upp och ser det här, tänker man,
jag vill få ner armarna till slutet av min show
och få folk att skratta åt sånt de inte normalt skrattar åt.
Vi utkämpar tillräckligt många strider bara för att vi är kvinnor.
Jag vill inte förvärra saken.
Fattar man inte så fattar man inte. Jag kan inte förändra det.
För, gissa vad? Flertalet
av dem som är okunniga i fråga om ras eller handikapp, har lärt sig vara det.
De skiten får de lära om sig själva.
Hallå?
Kom, kisse, kisse, kisse.
Han kan gott ta tag i min mus, min mus biter tillbaka. Okej?
Hade han stuckit in händerna, bara: "Kuckeliku."
Han hade fått gå sidledes hela vägen till Vita huset.
"Du är med mig nu. Vi har fyra år på oss."
Jag skämtar mycket om Trump, men på vissa platser tänker jag:
-"Jag borde nog inte dra dem här." -Ja.
Men samtidigt är det kul. När jag säger till publiken:
"Vi tillåter vita män att uppta positioner de inte förtjänar,
och det är så han blev president, men nu är alla chockade."
Är det först nu ni inser att en vit man kan göra vad han vill i det här landet?
"Hej och välkomna till vår värld."
Ja. Var har ni varit?
Men även för de svarta personerna i publiken, som tröttnat på all skit.
Det är som om nån äntligen säger nåt till dem
utan att oroa sig för barriärer.
När jag säger nåt om vita till vita, blir de obekväma.
Allt kommer ordna sig.
Det här är inte första gången
vi valt en rasistisk, sexistisk, homofobisk president.
CANCERGALA
Det här… Han är inte den första. Han är bara den första bekräftade.
Vi uppträdde på TD Garden direkt efter valet.
Du kom efter andra komiker som hade skämtat om Trump,
och publiken hade uppskattat dem.
-Tja… -Visst?
…de vita, heterosexuella männen, som uttalade skämten. Ja.
-Och du klev upp och… -Ja.
-…drog några skämt du också. -Galet.
Vadå han är inte sexistisk?
Vadå han är inte rasistisk?
Vadå han är inte homofobisk?
Publiken delades i två läger. Hälften buade ut mig.
Den andra halvan sa åt den första att hålla käften.
Och fysiska slagsmål utbröt…
-Du skämtar. Jösses. -…i publiken. Ja.
Jag menar, vissa skrek N-ordet åt mig.
-Det var inte vackert. -Åh, jösses!
Jag tänkte: "Okej, jag måste få ordning på det här igen."
Jag tänkte inte gå ner från scenen.
-Inte en chans. Fan heller. -Nej, gå aldrig av scenen.
Jag hade en del att säga.
Och jag började attackera olika sektioner.
"Dra åt ****, sektion 220!"
"Du, du, du, du kan dra åt ****. Allihop.
Sen tänkte jag, okej, dags att samla ihop allt.
Så jag sa: "Hörni, vi är här för ett gott ändamål."
-"Det är vi väl fortfarande överens om?" -Precis.
Sen berättade jag för dem hur jag överlevde bröstcancer,
och sen skämtade jag om det.
Då blev vi liksom sams igen och sen sa vi god natt.
Min fru springer ut på scen, vilket hon aldrig gör,
och ger mig en stor puss. Sen gör hon fredstecknet.
Jag håller inte lika hög klass.
Jag såg inget fredstecken. Bara ett finger.
Jag liksom: "Ja, baby…"
Och jag typ: "Okej. Visst. Ja."
Men självklart, på förstasidan syntes jag, liksom…
-Håll hög klass. Hög klass. -Ni vet.
Håll hög klass.
-Ibland måste man ge igen med samma mynt. -Ja.
Vet du vem jag anser har nyttjat humor väl?
En kvinna som arbetade på högsta nivå, som ni känner väl till,
före detta utrikesminister Madeleine Albright, vår kära vän.
Jag måste ha presterat rätt bra som den första kvinnliga utrikesministern…
UTRIKESMINISTER 1997–2001
…för nuförtiden är det knappt att en man får det jobbet.
Hon bemästrade konsten
av att bokstavligen tala och ge sin åsikt, ofta på ett humoristiskt sätt,
med de broscher hon bar.
Hon började med det efter det första Gulfkriget,
när en av Saddam Husseins hejdukar kallade henne en orm.
Nästa gång hon skulle träffa Saddam Hussein,
bar hon en stor ormbrosch,
vilket var ett elegant men smart sätt att uttala sig.
"Se här, jag lyssnar och jag iakttar."
När hon skulle förhandla fram ett avtal med ryssarna om antiballistiska missiler,
hittade hon en brosch i sin samling som liknade en missil.
Som hon bara råkade ha liggande.
-Hon hade så många broscher. -Som man har.
Hon använde dem för att…
Vad har jag som ser ut som en kärnstridsspets?
En av ryssarna sa:
"Är det där en av missilerna ni har riktade mot oss?"
-Lite vasst. -Exakt.
Hon sa: "Ja, bäst att ni uppför er."
Jag vill tro att det gav andra en fingervisning
om hur man kan ta nåt som kanske var menat att förolämpa…
-Mm, ja. -…och göra det till…
-Ja. Visst. -…kanske till nåt vackert,
kanske nåt provocerande, kanske nåt roligt.
-Ett sätt att reflektera och avleda. -Det stämmer.
Jag har en fråga. Om debatten.
Det var en surrealistisk upplevelse, eftersom han stalkade mig…
-Ja. -…sneglade på mig och hängde över mig.
Borde jag vända mig om och säga: "Lägg av, ditt äckel!"
Om jag hade försökt skämta bort det skulle alla förståsigpåare,
-som främst är män, ha sagt… -Ja.
"Hur ska hon kunna stå upp emot den och den ledaren?
Hon klarar inte att bli stalkad på scen." Det är som det du beskrev från Boston.
Det blir ens eget ansvar att försöka ena alla igen.
Precis. Och det är så tröttsamt, de mentala hinder vi måste ta oss igenom
för att säga det vi känner istället för att behöva tänka på:
"Vänta nu, hur kommer det här uppfattas? Jag är kvinna. Hur ska det här gå?"
Män behöver inte göra det.
-Borde jag ha dragit ett skämt? -Ett skämt hade funkat.
För du har rätt. Hade jag vänt mig om och sagt att han var obehaglig,
hade jag fått enorm kritik.
Som: "Ja, Donald, det är mitt eget hår."
"Jag vet att du stå där bakom och inspekterar mitt hår. Men…"
-"Men till skillnad från ditt hår…" -"…så är det här mitt eget."
Om jag ändå gjort så. Det hade varit skönt.
Vita kvinnor älskar mig och Lizzo, vi är som deras andedjur.
Min dotter går första året på Stanford University.
Jag sa åt min mor att inte skryta, och hon sa till mig:
"Hur bra kan colleget vara om de tar in så många flickor?"
Kommer jag på min son med att se på porr, kommer jag hantera det genom
att sätta mig ner och titta tillsammans med honom.
Inte en dum idé.
Finns det nåt bättre sätt att avskräcka honom från att se på porr…
…än minnet av mina kommentarer?
Min mor gillar Lifetime.
Applådera, alla ni kvinnor som ser på Lifetime… Okej.
Bara så ni vet,
ni är skälet till att kvinnor inte kan avancera, okej?
Ett skämt jag ansåg var viktigt att dra här,
började med att min mor och jag tittade på tv ihop,
och min mor älskar The Bachelor och Lifetime.
Det känns som om jag är adopterad eftersom vi inte gillar samma saker.
Och min mor är så engagerad i det som en äkta kvinna.
Jag ser på min mor. Min mor är en äkta kvinna.
Jag tar in varje detalj och… Det här är varför kvinnor misslyckas.
Det här är skälet. Det är fel.
Så jag vänder mig till kvinnor. Typ, ja, det han sa var fel,
men vad gör vi åt saken? Vad tycker vi är viktigt?
Varför söker vi bekräftelse på de här sätten?
"En tv-kanal för kvinnor." Visst låter det bra när man säger det?
Jag trodde de skulle visa en massa filmer om kvinnlig egenmakt.
Ni fattar vad jag menar? Kvinnor som blöder fritt på gräset, typ.
Ni vet, skära av kukar och skit.
Jag trodde det skulle vara kvinnor som… Ni vet?
Inte att det skulle vara
samma töntiga kärring om och om igen, som spelar förvånad.
Snälla iakttag försiktighet, alla ni i klotets väg.
Okej, okej, okej. Ett, två, tre, fyra, fem, sex!
Vänta. Gjorde du det?
-Ja. Jag lovar och svär. -Imponerande.
Säkert att inte livvakterna sköt ner dem?
Nej, hon lyckades. Helt själv.
-Men jag väntade tills du tittade bort. -Bra gjort.
Jag tycker att komik är svårare nu. Alla dessa ämnen man inte får skämta om,
inte bör skämta om, eller får problem om man skämtar om.
Som nån som, ni vet, utstod en massa skämt som barn,
-gläder det mig att det finns saker… -Nej, jag…
…som är tabu. Jag är väl politiskt korrekt.
Så här ser jag på saken.
Jag vet vad som är rätt för mig och vad jag gör,
vad som får mig att må bra, och vad som är tabu för mig.
Men jag säger inte till en annan komiker: "Du kan inte göra ditt eller datt."
Men personligen har jag en gräns.
-Men din gräns har väl förflyttats? -Oh, ja. Den… Ja.
Jag brukade vara kontroversiell.
Jag har glömt vem… vilken komiker, men hen sa något liknande:
"Om min unge var gay,
skulle jag slå honom i huvudet med ett dockhus." Nåt sånt.
Och jag tog illa upp av det för jag har jobbat med HBTQ-barn
som har misshandlats och blivit utkastade för att de var gay.
Så jag typ: "Du, mannen. Det där är inte… Det är inte okej." Ni vet?
"Det är inte ens kul. Du berättigar så många personer som skulle göra så."
Så jag sa: "Ha det i åtanke." Ni vet?
När jag växte upp såg jag på Dice och Eddie Murphy,
så min första kontakt med komik var förtal, kvinnohat, tjockisskämt, horskämt.
Så det var det jag gjorde,
men inte i ett försök att vara man. Jag försökte vara komiker.
-Intressant. -Det var sånt jag såg.
En dag kom en tjej fram till mig och sa:
"Jag kom hit för att skratta, men ditt pedofiliskämt var så mörkt,
det återuppväckte den värsta tiden i mitt liv."
Och på grund av det förändrade jag allt jag gjorde.
Komikerna jag ser upp till och älskar, som George Carlin och liknande,
man ska ju slå uppåt, ni vet?
-Där har du en poäng. -Det är hela grejen.
Säg sanningen till makten.
-Varför ge sig på någon… -Som redan har problem.
En fattig person som kämpar?
Det är inte… Det är inte vad komik ska göra.
-Man ska vara upplyftande. -Ja.
Ge dem som inte har en röst…
-Ge dem en röst. -Ja.
Och avslöja hyckleri.
Det är… Det är den sortens komik som jag älskar.
-Som punkterar ämnen. -Det är det jag gör.
-När jag kastar sten, kastar jag uppåt. -Ja.
Dessvärre är det ofta så att det folk skrattar åt
-är när komikern gör narr av nån. -Visst.
Jag tror att clownkonsten, som jag förstår saken,
är som allra roligast när clownerna är de som är sårbara
och de gör narr av sig själva.
-Bjuder in en att skratta med dem… -Precis.
…istället för att framkalla skratt riktade åt någon annan.
Det skulle nog vara hjälpsamt för de allra flesta.
Okej, jag måste… Okej.
Jag måste säga att det här kan vara den sämsta bowling jag upplevt.
Jag är bättre än vanligt.
Sluta. Nu håller vi på att förlora centrala USA och Chicago.
-Kom igen. -Sånt händer.
-Okej. Då kör vi. Kom igen, ni två. -Kom igen.
TILLÄGNAD UTRIKESMINISTER MADELEINE ALBRIGHT
Att förklara skämt är som att dissekera en groda.
Man kanske lär sig nåt, men grodan dör.
Jag satt på tåget på väg upp från Washington.
-Okej. -Konduktören frågade
om jag ville ha en rullstol. Jag sa: "Nej, jag ska till Colbert för att sparka röv."
Undertexter: Victoria Heaps