ПАРИЖ
-Люблю гуляти Парижем. -О боже.
Пам'ятаєш, ми розповідали багато «тук-тук» жартів?
Просто мільйони.
Мене завжди тішило: «Тук-тук. Хто там?
Банан. Банан хто?»
«Тук-тук. Хто там? Апельсин. Апельсин хто?
Апельсин добре, що не банан».
-Я вважала це найсмішнішим жартом. -Твої діти – теж.
Ви з бабусею дуже терпляче ставилися
до того, що я безперервно його розповідала.
-Привіт. -Поглянь на цього. Сміливий.
А той дуже рішучий.
Так не можна казати, та маленька голова додає грізності.
А рухи нею нагадують
вправи в нашій школі клоунів.
Уперед і назад…
Уперед і назад, уперед і назад.
-Колами. -Колами.
Ми поїхали з Парижа у Філадельфію,
щоб зустрітися з найкумеднішими сильними жінками, яких змогли знайти,
і дізнатися, як сміх може несподівано змінити життя жінок.
Мадам Клінтон, просто чудово.
Звіть мене Гілларі.
Гілларі, ваш ніс.
Я думала, там будуть жінки… Розумієте?
Якщо проблема з членом – вам допоможуть…
-Тримай клас. -Ну, знаєте.
СИЛЬНІ ДУХОМ ЖІНКИ СМІЮТЬСЯ ОСТАННІ
НЬЮ-ЙОРК
Намасте, Нью-Йорк!
Трохи про мене. Я іммігрантка.
ЗАРНА КАРҐ
Приїхала в Америку з дев'ятьма доларами в кишені.
Десять тисяч у банку, а в кишені – дев'ять.
Ні, я не буду проникливою.
ЯМАНЕЙКА СОНДЕРС
Я прийшла сьогодні не для цього. Я прийшла заради цього наряду.
Я з Джерсі. Моє місто б'є рекорди різноманіття.
МЕЙСУН ЗАЇД
Італійців-католиків – 33 000, і шість душ мусульман, усі – мої рідні.
Бо вони жили в обох світах.
Транс-жінки знають те, чого не знаємо ми, цис-жінки.
ЛОРІ КІЛМАРТІН
Наприклад, скільки нам мають платити.
Коли ми, жінки, вперше виходимо на сцену,
я помітила… З чоловіками таке рідше.
У залі завжди будуть отакі чуваки.
І атмосфера стає напруженішою.
-І я така: «Та ну». -Так.
«Що сталося. Що в тебе з руками?
Не хочеш аплодувати? Добре».
Я розповідатиму жарти в цей бік.
На сцену виходить жінка і вони такі… «Ого».
І цілу хвилину тебе розглядають.
Не слухають, а просто розглядають?
Так. Перший жарт ніхто не оцінить,
-бо вони такі: «Самиця». -Усе. Але…
Тому багато жінок, навіть у нарядах…
Я завжди носила піджаки, бо думала:
«Не хочу, щоб бачили мої груди,
щоб жінки з публіки думали, що я спокушаю їхніх чоловіків.
-Не хочу, щоб той чувак…» -Усе це. Так.
Ми думаємо про все це,
а хлопці просто беруть те, що є в шафі.
-«Якщо в нас буде час». -Так. Футболка в плямах.
Коли я почала кар'єру коміка,
було правило: одна жінка на одне шоу.
Дивно, що ми взагалі знайомі.
Бо є багато жінок-коміків.
Я бачу їхні фото в клубах і думаю:
«Чому ми не знайомі?»
Нам не дозволено.
Скільки ви виступали в комедійних шоу?
-Я й порахувати не можу. -Принаймні 200.
-Господи боже. -Ого.
Так.
Люблю, що мати досі каже: «Господи боже».
Як думаєш, чому так мало «тук-тук» жартів про Америку?
Я й гадки не маю.
Бо свобода дзвонить.
Дотепно, коли дійде.
А ти виступаєш зі стендапом?
У мене інший досвід з гумором,
-ніж у багатьох… -О, ні.
…бо з мене багато сміялися в дитинстві
професійні коміки.
-Так. -Так.
А ще – жахливі політичні коментатори, як-от Раш Лімбо.
Але то – інше, бо Раш Лімбо просто ненавидів нас,
ненавидів усе, за що ви з татом виступали.
Тож мені було легко думати: «Це не про мене». Так?
А коли мене висміяли в «Saturday Night Live»,
я думала: «Дорослі зібралися разом…»
Так.
«…й усі вирішили, що це – хороша ідея».
Ніхто не подумав: може, не варто сміятися з дитини.
Я така: «Не думаю, що це смішно чи нормально,
і я не думаю, що виступи коміків – смішно й нормально».
-Це зрозуміло. -Я весь час висміюю дітей.
Батьки ображаються.
Говорю про алергію на арахіс. Одна жінка дуже образилася.
Я мусила сказати їй: «Це моя правда».
Щодо алергії на арахіс.
Огоріхіти, але це моя правда.
Навіть оператори сміються.
Які коміки тобі подобаються?
-Не знаю, що й відповісти. -Я відведу тебе в «Comedy Club».
Це оперативне втручання. Не знала, що воно потрібне.
Челсі, знаєш, що буде, якщо випити занадто багато чаю в Парижі?
-Ні. -Європісяння.
Це нижче за тебе. Вибач за каламбур.
НЬЮ-ЙОРК
Коміки використовують гумор,
щоб пролити світло на теми, які раніше були табу,
наприклад, нормальне функціонування жіночого тіла.
Кеніє, я хочу випити чаю, якого раніше не пила.
-Любите кофеїн? -Обожнюю його.
ЕМІ ШУМЕР
Особисто я найбільше люблю індійський чай.
Гаразд.
-А я візьму «Чай Еліс». -Чудово.
А мені можна кави?
-Як ти смієш? -Знаю. Вибачте.
-Я з вами. -Дякую, Кеніє.
Хочу сказати, що я рада тебе бачити
-здоровою й щасливою… -Так!
…після твого жахливого досвіду з ендометріозом.
І, послухай, ми хочемо говорити про гумор,
про те, що значить бути коміком,
про все, що ти пережила…
Не вдаваймо, що ти не жінка.
Щоразу, як я виступаю, я беру на сцену яєчники,
тож добре, що ми про це говоримо.
Я не залишаю їх за дверима.
З першої менструації в мене були жахливі судоми.
Я блювала від болю.
І я просто…
Мені казали: «У жінок бувають судоми. Візьми себе в руки».
А потім казали: «Приймай протизаплідні. Це допоможе».
Це полегшує біль, та не вирішує проблему.
Ендометріоз важко діагностувати, якщо вам не роблять операції.
У мене про це є жарт:
«Мені поставили діагноз. Що тепер робити?»
Відповідь: «Вибачте, ми його ще не вивчили,
бо він буває лише в жінок».
-Так. -А от жуйки з віаґрою існують.
Тож – так.
Якщо проблема з членом – вам допоможуть.
Бо пігулку ж складно випити.
Вони не хочуть, щоб чоловіки… Що, як вони вдавляться?
Гумка має приємний смак і жується. Здуріти можна, так?
ФІЛАДЕЛЬФІЯ
-Гей, Вандо. -Привіт.
-Боже. -Глянь, які ми класні.
ВАНДА САЙКС
-Звати вас мадам секретар? -Може, Гілларі?
-Залюбки. -Дивіться на її блузу.
Якщо забудете наші імена, вони написані тут.
-Вони чудові. -Як у «Лаверні й Ширлі».
-Мені подобається. -І мені.
-Готові… Граймо в боулінґ. -Так.
-Треба обрати кулю. -Добре.
-Ви принесли власну? -Так. Я принесла власну.
-Серйозний підхід. -У мене є надлишок грошей.
-Мої туфлі. -Що?
Нас сюди заманили обманом.
О боже, Вандо.
Одну з ваших тем я вважаю особливо прекрасною.
Коли ви розповідаєте про життя після менопаузи.
-О, так. -Про це ніхто не говорить.
Живеш собі у своєму тілі 40, 50 років,
аж раптом
-втрачаєш контроль. -Так.
-Ви дали ім'я своєму животу? -Так. Естер Ролл.
Естер Ролл. У вас близькі стосунки, я знаю.
Так, близькі.
Я думала про власний досвід
і вирішила, що про це слід говорити.
Я усвідомила це, коли пішла до лікарки
я сказала їй: «Нема сил терпіти припливи.
Я намагаюся працювати, аж раптом треба переривати зйомки,
бо з мене піт тече, як з коняки. Випишіть мені щось».
А вона каже: «Ну, тепер
від такого виписують ксанакс».
Це багато говорить про охорони здоров'я жінок і те, наскільки ми цінні,
якщо єдине, що досі придумали, це:
«Дайте цим сучкам пігулку від божевілля».
-Знову стереотип про жінок-істеричок. -Це… Точно.
Як комік ви можете розсіяти пітьму,
сказати: «Ми будемо про це говорити».
Так жінки відчують, що не самотні.
Я б хотіла, щоб ви пішли ще далі.
Я й піду, бо я й досі в цьому стані.
Що ж, давайте грати.
-Скажіть ім'я для боулінґу. -Для боулінґу?
-Я буду «Бризки». -А я – «Буря».
Як погода.
Я буду «Шепіт».
-Тиха, але потенційно смертоносна. -«Шепіт». Гаразд.
Я принесла вам етажерку «Скажений капелюшник».
-Неймовірно. Дякую. -Ого.
Ви все несете й несете смакоту.
-Ого. -А ось коржики.
Погляньте на їхній розмір. Це просто незаконно.
Візьміть один у руки. Він такий…
Тепер, коли я його обмацала, певно, можу забрати?
Коли я сказала комусь, що сьогодні тебе побачу,
мені відповіли:
«Я нею захоплююся, бо вона чесно каже, яка важка може бути вагітність».
У кіно жінка робить тест на вагітність,
а потім у комбінезоні фарбує клуню,
сміється й випромінює щастя.
Мій досвід був справжнім пеклом.
Допоможіть.
Я, бляха, обожнюю вагітність.
Це всякі речі.
Ніхто не слухає жінок.
Серена Вільямс ледь не померла при пологах.
Ви не слухаєте, коли Серена каже вам, що щось не так?
-І так завжди! -Правда ж? Завжди.
Аж не віриться, що переживають жінки, які виходять
на протести за свої репродуктивні права.
Вони, певно, думають: «Та ви знущаєтеся».
І ви бачите старших жінок
на цих маршах з плакатами.
«Я вже протестувала в 1970 році».
Так. Я думала, ми з цим розібралися.
Один здоровенний чувак тут колами ходив…
ВУПІ ҐОЛДБЕРҐ
…з плакатом «Припиніть аборти».
Я кажу: «Мудак, коли ти востаннє був вагітний?»
Я з дитинства люблю Вупі…
Там є й інші люди, з таким смішним…
…і Ґільду…
ҐІЛЬДА РАДНЕР
…або там дірка, або воно закручене,
або така маленька опуклість, як ручка на дверях.
Вуаля!
…і Джоан.
Якщо тут є пласкогруді…
ДЖОАН РІВЕРС
…це називається пушап бра.
Воно штовхає все вгору аж звідси. Усе.
Штовхає, штовхає…
Уся шкіра знизу піднімається. А пупок – аж тут.
Ще на мене дуже вплинула Марґарет Чо.
Мені не можна казати слово «піхва»…
МАРҐАРЕТ ЧО
…бо своєю навіть не користуюся…
Може, комусь потрібна?
Можна в неї книжки чи ще щось складати.
Чи згодиться як саджалка.
Мама Мейблі.
ДЖЕКІ «МАМА» МЕЙБЛІ
…Джекі «Мама» Мейблі.
У старому халаті, без зубів, а на голові – ганчірка.
Мене, маленьку дівчинку, вразив цей «Ось я» образ темношкірої жінки.
Пам'ятай: я зробив тобі послугу.
Дав тобі своє ім'я.
Я кажу: «Так. І я тобі можу дати кілька імен».
Я з п'яти років хотіла знятися в «General Hospital»,
як і більшість дівчат-мусульманок у Джерсі.
А ще Голлівуд цурається людей з інвалідністю.
Тож я побачила людей, схожих на мене, лише в стендапі,
особливо Річарда Прайора.
І я подумала: «Піду на заняття зі стендапу,
стану дуже знаменитим коміком, і мене покажуть по телевізору».
Чесно кажучи, якщо цю програму покажуть, це буде мій дебют.
Вітайте оплесками Мейсун!
МЕЛІССА РІЧ
Скажу для тих, хто мене не знає:
я не п'яна.
Але лікар, який приймав пологи в мами, був п'яний, і мій мозок пошкоджено.
У мене 99 проблем, і параліч – лише одна з них.
На Олімпіаді, де змагалися б пригноблені, я б узяла золото.
Я родом з Палестини, мусульманка, темношкіра,
…розлучена й маю інвалідність.
А ще… Готові?
Я з Джерсі.
Річард Прайор лаявся й розповідав брудні жарти.
І коли я стала виступати, задумалася: «Скільки бруду дозволю собі я?
Я, мусульманка, розповідатиму жарти про Діву Марію».
Я тоді не усвідомлювала,
що людей з інвалідністю ще й інфантилізують і асексуалізують,
тож коли я заговорила зі сцени про секс,
люди такі…
«Ця мусульманка говорить про секс.
Мусульманка з інвалідністю говорить про секс».
У них просто мозок вибухнув.
Неодружені люди, вам ніхто не каже,
що звички вашого чоловіка чи дружини дуже швидко починають дратувати.
Звичка мого, яка мене просто бісила –
через неї ми й розсталися – це постійне дихання.
Увесь час: вдих, видих, вдих, видих.
Я кажу: «Ти можеш припинити хоч на п'ять хвилин?
Я он не дихала при народженні, і зі мною все добре».
Я люблю вітрини старих магазинів.
Знаєш,
на цій сироварні був страшний вибух.
Як ти знаєш?
Бо залишився лише брі.
Треба було сміятися? Вибач, було не смішно.
Але ми з Челсі в Парижі не для того, щоб жартувати про сир.
Париж відомий як колиска клоунського мистецтва.
Ми зустрінемося з клоуном-майстром Філіппом Ґольє.
Філіпп навчає клоунів уже понад 50 років.
Серед його учнів – Емма Томпсон і Саша Барон Коен.
Це було жахливо.
Ніхто не сміявся.
Жахливо.
Філіппе, як сталося, що ви, народившись у сім'ї фармацевтів,
стали одним з головних спеціалістів з клоунади?
Ніколи не знати, чому в родині хтось ідіот…
ФІЛІПП ҐОЛЬЄ ÉCOLE PHILIPPE GAULIER
-…чи божевільний. -Ви про себе?
-Так. -Ні.
НАТАЛІ ПАЛАМІДЕ АКТОРКА / АРТИСТКА
Так. Я був дуже поганий хлопець.
Ви були поганим хлопцем?
Треба пам'ятати, що стати клоуном – це була помилка.
-Так. -Красива помилка.
Красива помилка.
Багато помилок не красиві, а ця – красива.
Щоб отримати уявлення про школу клоунів,
ми пішли на заняття до Лі Делон,
яка несе клоунську майстерність по всьому світу, навіть туди, де війна.
Хіба це не прекрасний збіг, що зараз ми
на сцені «Мулен Руж»,
де виступали перші в історії клоуни-жінки?
Ша-У-Као, Ла Ґулю, Ла Мом Фромаж. Вони були тут.
ЛІ ДЕЛОН АКТОРКА / ВЧИТЕЛЬКА КЛОУНІВ
Ці жінки, що доживали віку в бідності, знехтувані й забуті,
були провісниками того, ким тепер є клоунеси у Франції.
Ми відправимося в подорож.
Подорож до нашої справжньої природи, наївності й вразливості.
У якій зрозуміємо, що наші слабкості – це наша сила.
Це світ клоунів.
Ми здійснимо цю подорож з допомогою оцього.
Найменшої маски у світі
Надіньте носи.
Гілларі, ніс.
Зборисько клоунів.
Вона записує.
Гілларі.
Погано вийшло. Так.
Коли виступаєш зі стендапом, ти сам по собі.
Лише ти.
І публіка не завжди на твоєму боці.
Ні.
Насправді деякі люди прагнуть твоєї невдачі.
Отже, бути коміком узагалі,
та ще й жінкою, яка показує себе на сцені…
-Це сміливий вчинок. -Для цього потрібна сміливість.
-Сила духу. -Сила духу.
І так я опинилася на цьому шоу.
-Майже. -Так. Опинилася.
Бо мене десять років здебільшого тролили.
Вам цього не зрозуміти.
-Аж ніяк. -Здебільшого тролили в інтернеті.
І я… так до цього звикла.
Ти не мала права бути смішною жінкою.
-Ні, я справді думала… -Тим більше, привселюдно.
Кому як не вам це знати.
Бо нам потрібна інша версія жінки.
Гарна й тиха, емоційна й…
Лише група підтримки.
-Саме так. -Так.
Люсілль Болл сказала щось типу: «Якщо ти сам,
ти можеш усе сприймати лише надзвичайно особисто».
Люди завжди думають, що клоуни
-фарбують обличчя білим і… -Так.
Тож, мабуть, люди насправді не знають, хто такий клоун,
але все одно їм подобається дивитися.
Ви прекрасно справляєтеся.
Трохи прискорте.
Як-от Люсілль Болл. Вона клоун.
Вона пхає в рота цукерки,
а це клоунський трюк.
-Правда ж? -Ні, все гаразд.
Так.
Філіппе, яка різниця між жінкою-коміком
і чоловіком-коміком?
Чи можливі однакові прийоми?
У стендапі – так. А клоунам важче.
Так.
Якщо ти молодий хлопець,
приходиш додому в геть брудному костюмі,
твоя мама все одно тебе любитиме.
Так.
А якщо ти дівчина – я не певен, що твій батько тебе любить.
Тож для жінки небезпечніше
бути ідіоткою, ніж для чоловіка.
Коли вчиш клоунів,
жінки хочуть бути чарівними клоунами.
Я знав кількох жінок. Просто чудовиська.
Фантастика. Але таких небагато.
Думаю, я скоріше чудовисько.
Коли мама дивиться мої виступи, завжди засмучується, що я не жіночна.
-Досі? -Так.
Ти неслухняна дівчинка, так?
-Так. Я погана дівчинка. Дуже погана. -Так?
Твій останній образ – Нейт.
Це ж чоловічий варіант твого імені, так?
Так. Я дреґ-кінґ.
Я використовую зніяковіння публіки, щоб створити напругу.
Я обігрую ідею згоди.
-Я тягнуся до чиїхось грудей. -Не лякай мене.
Я…
-Тобі страшно? -Мені не страшно.
-Можеш тягнутися. -Потягнуся.
-Я тягнуся до чиїхось грудей… -Так.
-…дуже повільно. -Я таких знаю.
Так.
-І що? -Це ключовий момент.
-І тоді я кажу… -У нас тут момент.
Можна?
-Можна? -Авжеж.
А потім…
От нахаба.
Тоді я хапаю її за груди.
Мене там тільки чоловік торкався.
-У нас щойно був момент. -Був.
Треба лише попросити. Дякую за згоду.
Чудові.
Треба лише попросити.
Коли створюєш напругу, бо не рухаєшся,
чи люди бояться, бо не знають, що ти робитимеш,
легко викликати емоційну реакцію.
Але ти знаєш цю людину?
-Ні. -Я нікого не знаю.
-Ми познайомилися вчора. -Люди сміються,
чи їм страшно?
Люди сміються. З цього теж.
Я стою так, коли хочу помацати груди, а тоді отак…
-Так. Я б злякався. -Ви розумієте.
Коли синові було десять, я вирішила прочитати
йому «Щоденник Анни Франк».
Бо я хотіла, щоб головною була жінка.
І щоб він ознайомився з історією.
З'ясувалося, що десятирічним її читати зарано.
У цій книзі багато подій. По-перше, в неї починаються місячні.
Син питає: «Що таке місячні»?
А я кажу: «Ну, коли дівчата досягають віку Анни,
починаються менструації.
А саме, раз на місяць у них неконтрольовано тече
кров з піхви від чотирьох до 15 днів…
у всіх по-різному».
Бачити, як хтось чує цю інформацію вперше…
У нього почалася паніка.
Однією рукою він схопився за пах,
наче боявся, що почне неконтрольовано кровоточити.
А другу підняв, намагаючись відгородитися від інформації.
Цей танець рук тривав десь хвилину.
Потім він заспокоївся, я знову взяла книжку,
а він каже: «Надіюся, з Анною Франк не станеться більше нічого поганого».
Ви руйнуєте стіни в питаннях раси й інвалідності.
А ви – в питаннях смерті.
Хіба це смішно?
Ну, навколо мене помирають люди.
Я не… Повірте, я не хочу на цьому спеціалізуватися. Але…
Моя мама померла від COVID, і я кажу глядачам: «Послухайте…»
Бо вони починають хапати ротом повітря, певно, як мама.
І…
Вам сподобалося про Анну Франк.
Думаю, і це перетравите.
Я кажу: «Мама померла від COVID. Я виступаю зі стендапом.
І жартую про це. Пристебніться, слабаки».
А вони такі: «Гаразд».
А може, в царині гумору прогрес.
Думаю, люди спокійніше сприймають гострі теми,
може, трохи краще, ніж п'ять чи сім років тому.
Моя мама – прихильниця Трампа, яка померла від COVID,
тож коронер записав, що її смерть – самогубство.
Вибачте, я що, засміялася?
У якийсь момент ви зрозуміли:
«Я роблю щось невдале».
«Ніхто не смі…» Саме цього вам слід прагнути.
Невдача.
У клоунській майстерності, на відміну від інших
форм мистецтва, невдача необов'язкова.
Невдача дуже важлива.
Ви робите щось, що вважаєте смішним, ніхто не сміється.
Ніхто. Цілковита тиша.
І ви або вчиняєте самогубство, або рятуєте ситуацію,
і робите щось інше, що вважаєте смішним.
Якщо люди сміються, ви нейтралізуєте невдачу.
Вас знову всі люблять.
-Так. -Вони аплодують, ви продовжуєте шоу.
Бах – інша невдача.
Клоуни знаходять у невдачах золото.
Ось чому деяким людям важко досягти успіху в клоунаді:
їм треба дозволити собі терпіти невдачі, щоб потім
врятувати ситуацію.
Бо без невдач нема чого рятувати.
-Це наче метафора життя. -Так і є.
-Іще? -Це вам вирішувати.
Ти… Ти цього хочеш?
Гаразд.
Багатьох людей, особливо жінок, може спіткати невдача.
-Публічний провал. -Так.
І вам хочеться, щоб такого більше не ставалося.
Нам не дає спокою такий собі перфекціоністський ген.
-Забагато жінок… -У мене він є.
-…особливо молодих… -І в мене.
…хочуть бути бездоганними. І мати бездоганний вигляд.
Поводитися бездоганно. Говорити бездоганно.
Коли вчиш клоуна, кажеш: «Не будь бездоганним».
-Саме так. -Ніколи.
-Жахливо. -Так. Погано.
Так. Це було погано.
Ваше псевдо – Бризки.
Бризки має почати грати краще.
Повірте, я зміню ситуацію.
-Мені треба наблизитися… -У вас вийде.
Вийде? Я не така впевнена.
Благаю, тільки не в жолоб!
-Чорт. -Цього разу далі.
Я вам допоможу.
-Покажіть, що вмієте. -Треба зосередитися.
Я нічого не обіцяю. Я вже давно не грала.
Та ну, гляньте на неї.
Та ну.
У вас навіть стійка гарна.
Завжди вдавайте, що знаєте, що робите.
Це правда. Треба над цим попрацювати.
-Вандо, коли ви пишете виступи… -Ага.
…чи думаєте ви про те, як можете використати гумор,
щоб уплинути на щось, що для вас важливо?
Скоріше, чи можу я почати діалог.
-Який призведе до змін? -Саме так.
Я не вірю, що можу щось сказати,
і раптом в людей станеться прозріння: «О, вона має рацію».
Скоріше:
-«Я про це подумаю». -Так.
Мені подобається виступати за щось через жарти,
але люди не люблять, коли їх повчають.
Це як запікати моркву в брауні.
Деякі речі – очевидна дурість.
Як-от я говорю, що тримати вдома птахів – дурість.
Це нікому не допомагає. Це не рятує життя.
Зрештою, я говорю все те, що говорю,
щоб розсмішити людей, здебільшого жінок, і щоб вони почувалися краще.
Випиймо за це. Отак.
Будьмо.
Мені подобається зачіпати тему, на яку можуть гостро відреагувати.
Думаю, для американських жінок найкращий період був сімдесяті.
У 1974 році ми отримали право мати кредитки на власне ім'я.
Але люди не знають, чому це сталося саме в 1974 році.
Річ у тім, що в 1973 році ми отримали право на аборти.
Жінки почали робити аборти і казати:
«Я б хотіла заплатити кредиткою».
Коміку важко в чомусь переконати людей.
І коли ти виходиш на сцену з такою метою,
хочу, щоб у кінці мого виступу люди склали зброю
й посміялися з того, з чого зазвичай не сміялися б.
Ми й так ведемо достатньо битв лише тому, що народилися жінками.
Не хочу починати нові.
Якщо не зрозуміли – так і буде. Якщо не можу вас змінити – що ж.
Бо в більшості випадків
людей, які мають хибне уявлення про расу й інвалідність, так навчили.
Вони самі мусять змінити погляди.
Агов!
Киць-киць.
Якщо він вхопить мене за кицьку, моя кицька сама його вхопить.
Протягне туди свої руки, а вона йому: «Ку-ку».
Я б відвела його розкарякою до Білого дому.
«Тепер ти зі мною, чувак. У нас є чотири роки».
Я багато жартую про Трампа, але є такі сцени, де думаю…
-«Може, не слід так жартувати». -Так.
Але ж це весело.
Коли я кажу публіці:
«Ми дозволяємо білим чоловікам займати становище, якого вони не заслужили –
так він і став президентом –
але всіх це шокує».
Ви вперше чуєте,
що білим чоловікам тут усе дозволено?
«Агов! Вітаємо в нашому світі».
Де ви були?
А темношкірі, які мене слухають,
уже втомилися від такого.
І нарешті хтось їм каже щось,
не хвилюючись за рамки.
Коли я розповідаю білим про них самих, їм ніяково.
Усе буде добре.
Ми ж не вперше обрали
президентом расиста, сексиста й гомофоба.
БЛАГОДІЙНИЙ ВЕЧІР «COMICS COME HOME» ЛИСТОПАД 2016
Він не перший. Він перший визнаний.
Після виборів ми були в «Ті-Ді-Ґарден».
Ви, як і інші коміки, жартували про Трампа,
але публіка реагувала на жарти інших.
-Ну… -Так?
Білих чоловіків-«натуралів»,
які там виступали з жартами.
-Ви вийшли на сцену… -Так.
-…і теж жартували. -Це якесь божевілля.
Хіба ж він не сексист?
Хіба не расист?
Хіба він не гомофоб?
Публіка розділилася.
Половина освистувала мене.
Друга половина казала першій замовкнути.
Навіть бійки спалахнули…
-Серйозно? О боже. -…серед глядачів.
Хтось кричав мені слово на «н».
-Було жахливо. -Боже мій.
Я подумала, що треба з цим щось робити.
Я знала, що я не піду зі сцени.
-Ні. Хай там що. -Ні, не можна йти зі сцени.
І я почала лаятися.
Я навіть до секцій зверталася.
«Ідіть нахрін, секція 220!»
Ідіть нахрін – ви, ви й ви. Ви всі.
Та треба було виходити з ситуації.
І я сказала: «Ми тут заради важливої мети».
-«Надіюся, цього ніхто не заперечує». -Так.
Тоді я розповіла їм, як пережила рак грудей,
і про це теж пожартувала.
Ми наче помирилися й побажали одне одному приємного вечора.
На сцена вибігла моя дружина, яка взагалі так не робить,
і цілує мене. І показує публіці «піс».
У мене жест іншого класу.
Я не бачила «піс». Бачила один палець.
І я така: «Так, мала!»
А потім: «О-о, гаразд».
Але на першій шпальті була я з оцим…
-Тримай клас. -Що тут скажеш.
Тримай клас.
Але іноді треба вогонь гасити вогнем.
Так.
Знаєш, хто, на мою думку, чудово використовував гумор?
Вона працювала з найвищими посадовцями. Ти її знаєш.
Це колишня Державний секретар Мадлен Олбрайт, наша подруга.
Певно, я була успішною першою жінкою Державним секретарем…
МАДЛЕН ОЛБРАЙТ ДЕРЖАВНИЙ СЕКРЕТАР 1997-2001
…бо тепер на цю посаду чоловіків майже не запрошують.
Вона майстерно
виступала й щось підкреслювала, часто з гумором,
з допомогою брошок.
Це почалося під час Першої війни в Перській затоці,
коли один з поплічників Саддама Хусейна назвав її змією.
Наступного разу на зустріч із Саддамом Хусейном
вона наділа велику брошку зі змією.
Це був елегантний і дотепний спосіб показати, що вона думає.
«Дивіться: я слухаю й спостерігаю».
Для зустрічі з росіянами щодо Угоди з протиракетної оборони
вона знайшла у своїй колекції брошку, яка нагадувала ракету.
так сталося, що в неї така була.
-У неї було багато. -У кого такої нема?
Вона носила брошки…
У мене є щось схоже на ядерну боєголовку?
Хтось з росіян сказав:
«Це одна з ракет, які ви на нас спрямували?»
-Демонстративно. -Так.
Вона каже: «Так. Будьте обережні».
Мені хочеться думати, що така поведінка заохотила інших
шукати спосіб обернути щось, що, можливо, задумано як образа…
-Так. -…на щось…
-Точно. -…гарне,
можливо, трохи провокативне, можливо – смішне.
Перенаправити назад.
Саме так.
У мене одне питання. Дебати.
Це був сюрреалістичний досвід.
Він ходить за мною…
-Так. -…нависає наді мною…
Мені розвернутися й сказати: «Відвали, псих»?
Та якщо я спробую віджартуватися, я вже бачу, як всі ці вчені мужі,
-здебільшого чоловіки, кажуть… -Так.
«Як вона зможе виступити проти вставте-ім'я-лідера,
якщо не може витримати, як хтось ходить за нею по сцені?»
Це схоже на те, що ви розповіли про Бостон.
Тепер це твоє завдання – владнати ситуацію.
Так. Це так виснажує.
Ці розумові бар'єри, через які треба перестрибнути,
щоб сказати, як ми почуваємося, без того, щоб переживати:
«Ой, що про це подумають інші? Я – жінка. Як це сприймуть?»
Чоловіки таким не займаються.
Чи мала я пожартувати?
Думаю, це пішло б на користь.
Ваша правда: якби ви обернулися й сказали, що він псих,
на вас би накинулися.
«Так, Дональде, в мене своє волосся».
«Я знаю, що ти намагаєшся роздивитися, що в мене на голові».
«На відміну від твого…
Дональде, в мене все своє».
Якби можна було повернутися в минуле.
Білі жінки мене люблять, бо думають, що я їхня тотемна тварина і Lizzo.
Моя дочка на першому курсі в Стенфордському універі.
Я сказала мамі, щоб вона не вихвалялася, а вона каже:
«Хіба це хороший універ, якщо туди взяли стількох дівчат?»
Якщо я застукаю сина за переглядом порно,
я сяду й дивитимуся його разом з ним.
Непогана ідея.
Що краще відверне його від перегляду порно в майбутньому…
…ніж спогади про мої коментарі?
Мамі подобається «Lifetime».
Поаплодуйте ті, хто дивиться «Lifetime». Ясно.
Скажу вам таке:
саме через вас жінки не можуть рухатися вперед.
Я подумала, що важливо розповісти цей жарт тут.
Починається з того, як ми з мамою дивимося телевізор.
Мама любить «Холостяка» і «Lifetime».
Підозрюю, що мене вдочерили, бо нам подобається дуже різне.
А мою маму це захоплює, як справжню жінку.
Я дивлюся на свою маму і бачу справжню жінку.
А я дивлюся те шоу з думками: ось чому жінки зазнають невдач.
Ось чому. Це неправильно.
Я розмовляю з жінками. Типу, так, те, що він сказав – неправильно.
але що ми самі робимо?
Що для нас важливо?
Чому ми хочемо, щоб нас оцінювали через це?
«Мережа для жінок».
Добре звучить, так?
Думала, там покажуть фільми, які дадуть жінкам усвідомити силу.
Наприклад, як жінки капають усюди менструальною кров'ю.
Відрубають чоловікам члени. Таке.
Думала, жінки там будуть… Розумієте?
Я не думала, що нам вкотре
покажуть одну й ту саму дурну й розгублену сучку.
Ті, хто стоять на шляху цієї кулі – бережіться.
Так, так. Раз, два, три, чотири, п'ять, шість!
Що? Вам таки вдалося?
-Так. Усе чесно. -Вдалося. Це вражає.
А кеглі точно не кулями спецслужб збиті?
Ні. Вона молодець. Усе сама.
-Але я чекала, доки ви відвернетеся. -Клас.
Тепер важче виступати з жартами.
Стільки всього, про що не можна жартувати,
чи не слід жартувати, чи небезпечно жартувати.
Як людина, яка була мішенню для жартів у дитинстві,
-я радію, що є теми… -Ні. Я…
…які заборонені.
Звіть мене політкоректною.
Ось моя думка.
Я знаю, що мені підходить, як би я вчинила,
що приносить мені радість, а що для мене табу.
Але я не казатиму іншому коміку: «Не роби цього чи того».
Для себе я визначила межу.
-Але ваша межа змістилася, так? -О, так.
Раніше я всяке собі дозволяла.
Забула… Якийсь комік сказав щось типу:
«Якщо мій син – ґей,
я йому голову розіб'ю ляльковим будинком».
Мене це образило, бо я працювала з ЛҐБТК-дітьми,
які пережили насилля,
яких вигнали з дому за те, що вони ґеї.
І я сказала: «Гей, чувак. Так не можна».
«Це навіть не смішно.
Ти наче даєш дозвіл так вчиняти багатьом людям».
Сказала: «Давай про це подумаємо».
У дитинстві я дивилася Дайса й Едді Мерфі,
і спочатку мої виступи були сповнені лайки, мізогінії, висміювання товстих.
Так я жартувала.
І це не тому, що я намагалася бути чоловіком. Я намагалася бути коміком.
-Цікаво. -Бо я таке бачила.
Та якось до мене підійшла жінка й сказала:
«Я прийшла посміятися, але ваш жарт про педофілію такий жахливий,
він змусив мене згадати найгіршу мить життя».
І через це я змінила всі свої жарти.
Коміки, якими я захоплююся, наприклад, Джордж Карлінс…
Ви ж маєте нападати на вищих за статусом.
-Добре сказано. -Ось у чому річ.
Кажуть правду можновладцям.
-Чого чіплятися до когось… -З проблемами.
До бідолахи, якому й так важко?
Гумор має бути не такий.
-Цільтеся вище. -Так.
Дайте голос людям,
-у яких його нема. -Так.
І викривайте лицемірство.
Отакий гумор мені подобається.
-Таке треба робити. -Я так і роблю.
-Коли я кидаю каменюки, кидаю вгору. -Так.
На жаль, часто люди сміються,
коли комік когось висміює.
Так.
А в клоунаді, принаймні я так зрозуміла,
найсмішніше, коли самі клоуни у вразливому становищі
й сміються з себе.
-І запрошують вас сміятися з ними… -Так.
…замість сміятися з когось іншого.
Це для будь-кого корисно.
Мені треба… Добре.
Зізнаюся, це найгірша гра в боулінґ, у якій я брала участь.
Головне – рівність.
Зберіться. Від нас відвернуться центральні штати й Чикаго.
-Ну. -Таке буває.
-Поїхали. Ви, двоє. -Давайте.
ПРИСВЯЧЕНО ДЕРЖАВНОМУ СЕКРЕТАРЮ МАДЛЕН ОЛБРАЙТ
Пояснювати жарт – наче препарувати жабу.
Може, щось дізнаєтеся, та в процесі помре жаба.
Я їхала сюди потягом з Вашингтона.
-Ага. -Кондуктор спитав,
чи мені потрібен інвалідний візок,
а я сказала: «Ні. Я їду на шоу Колберта порвати всіх на шмаття».
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко