- Dobrý den. - Zdravím. Co si dáte?
Kávu s mlékem.
- S mlékem? - Ano.
- Jen černou. Díky. - Kafe.
- Hodně mléka. - Hodně mléka.
- Nejste vy Chelsea? - To jsem.
To snad ne!
- Vzala jste si to kafe? - Jé, já zapomněla.
- Zapomněla jste. - Nezapomeňte si… To je vaše kafe, že?
- Tu máte. - Díky moc.
Mockrát děkuju!
Nashle. Přeju pěkný den.
Nikdy mi nešlo do hlavy jedno. S tvým tátou jsme oba právníci,
- ale tys nikdy nechtěla jít na práva. - A to jsem se s váma tak ráda přela.
- Byla bys dobrá… - Jako dospělá.
…fakt ses ráda přela.
Tak ráda ses přeci s babičkou dívala na Zákon a pořádek.
Dívaly jsme se na něj,
vždycky když jezdila na rotopedu.
A já vedle ní běhala na trenažéru.
Ve světě Zákona a pořádku zločiny vždy vyřeší, zloduchy vždy chytí
- a nedělají chyby. - Přesně tak.
Přitom víme…
- Že to tak v reálu nechodí. - …že to tak nechodí.
Ještě.
Řekla jsem „stát“ a složila ho.
I proto bojuju tak usilovně.
Jsem teď blahem bez sebe!
KURÁŽNÉ ŽENY CHTĚJÍ SPRAVEDLNOST
Míříme na vyprávěcí seminář
s Mariskou Hargitay, tváří Zákona a pořádku
a zastánkyní obětí sexuálních útoků.
Mariska ví, jak je prospěšné podělit se o svůj příběh.
- Ježíši! To je paráda! - Zdravím.
Jsem nadšená.
- Já ještě víc! - Propána.
Asi bych taky měla poskakovat.
Tohle je skvělé místo setkání.
- Já tu točila. - Sledovačku?
- Rozhovor? - Výslech.
- Vešla jsem, ukázala odznak a ptala se. - Neutíkala jste?
Řekla jsem „stát“ a složila ho. To dnes ale dělat nebudeme.
- A proč ne? - Nebo ano?
- Varujte mě a pak mě složte. - Půjdu.
Začínáme pravou. Teď.
Dva, jedna. Jedna, jedna.
No a vidíte. Teď jsme uvolněné a můžeme se pustit do vyprávění příběhů.
Při vyprávění ve skupině Moth jde o životní přeměnu.
INSTRUKTORKA VYPRÁVĚNÍ
O změnu.
Teď řekněte, co vám vytane na mysli.
PRODUKČNÍ
„Byla jsem něco, ale teď jsem něco.“
Dá se to uchopit tolika způsoby!
HEREČKA, ZAKLADATELKA NADACE
Dřív jsem si myslela, že jsou všichni lidi lepší než já,
a teď vím, co můžu nabídnout.
Jó.
- Brilantní. - Já tleskám.
Paráda.
Tak třeba. Nosívala jsem sukně.
To je super!
- A teď… - Ano!
Neměla jsem na sobě sukni snad od roku 1999.
Jako první dáma jsem jela do Brazílie.
Měla jsem na sobě sukňový kostýmek první dámy.
Hezky jsme si popovídali. Pak přišel tisk, spousta fotografů, jimž jsme pózovali.
Pak jsme tu návštěvu ukončili a já se vrátila do Bílého domu.
A někdo mě vyfotil pod sukní…
…a na billboardy
po celém Riu umístil reklamu na jednu značku spodního prádla.
Bože.
Nebylo vidět až nahoru, ale bylo to vyzývavé.
A to ovlivnilo moje uvažování.
U kampaně na prezidentku jsem řekla: „O to nestojím.“
- Nasadit uniformu… - Vyhnout se tomu.
- No ty jo. - To byla fakt změna.
- A je to. - A zas vím o mámě něco nového.
Ve své kariéře hrajete takovou silnou, rozhodnou osobu,
co musí vyrážet do terénu řešit zločiny a hnát zločince před soud.
Jak to využíváte? Jak to pomáhá?
Víte, byl to pro mě velmi zajímavý, nečekaný proces.
Ten seriál totiž lidem přinášel příběhy o sexuálním napadení
prostřednictvím televize každý den přímo do obýváku.
- To… - …zviditelnil.
Ano. Tohle téma, které se tradičně zametalo pod koberec.
Obětem se věřilo.
Tohle je zásadní. Ano!
Takže nejde o nedostatek představivosti, když lidi vidí, že spravedlnost existuje.
A Chelsea, tohle slýchám nejčastěji.
„Kéž byste vyšetřovala můj případ.“
- To je srdcervoucí. - Jo, srdcervoucí.
Když mi tu roli dali, říkala jsem si: „Musím trávit čas s policisty.“
Ale když jsem procházela programem intervence sexuálně motivovaného násilí,
základem všeho bylo naslouchat.
To, že váš příběh někdo vyslechne,
- je počátek… spravedlnosti. - Úžasné.
Jako oběť domácího násilí a mentorka dívek v komunitě
nalezla i Katrina sílu v naslouchání.
Teď spolu s ní a děvčaty z jejího programu absolvuju lekci sebeobrany.
KOMUNITNÍ CENTRUM
- Zdravím! - Zdravím!
- Obejmeme se? - Ráda.
Výborně.
Absolvovala jsem jen hodinu sebeobrany…
- Já ne. - …tak před 20 lety.
ZAKLADATELKA YOUNG LADIES OF OUR FUTURE
- Dnes si dáme do těla. - Vynasnažím se.
Když spadnete, zvednu vás. A naopak.
- Stopro. - Jdeme na to.
Pět. Čtyři. Ještě.
- Tři. Dva - Jde ti to. Ještě.
- Pauza! - Ještě.
- To je sranda. - Tak jo!
Tak mi předveďte bojový postoj.
Pohotový postoj, jo?
- Start! - Ne!
Young Ladies of Our Future je program,
který učí sebeúctě, sebeuvědomění, výživě, meditaci a obraně proti násilí.
Brownsville byla čtvrť,
která si podle mě žádala trochu víc pozornosti.
Hodně děcek je tu ohroženo.
Chodila jste už některá do kurzu sebeobrany?
Ne.
Ne. Splnilo to vaše očekávání?
Já myslela, že tu budou chlápci v těch oblecích a my je budeme napadat.
Takže to pro vás nebylo dost děsivé, ano?
I já byla jako holka v Little Rocku vyděšená, když…
Na druhém stupni jsme měli detektory kovu,
protože v naší čtvrti byla spousta zbraní.
Co byste ve škole změnily?
My ve škole potřebujeme detektory kovu, protože tam bodají a zabíjejí lidi.
Na záchodech a tak. To mě kapku děsí.
Chci zajistit spravedlnost druhým, když se jí nedostalo mně.
Můj bývalý snoubenec byl vězeňský dozorce na Rikers Islandu.
V podstatě policajt. A to mě přitahovalo.
Ale šlo o vztah s násilníkem.
Rozhodla jsem se odejít.
Takže jsme 9. ledna 1993 vedli s mým bývalým snoubencem rozhovor.
Nejmladší dceru jsem držela v náručí a tehdy jsem byla zároveň těhotná.
Šla jsem dovnitř a uložila svou nejmladší do postele.
Když jsem vyšla z pokoje, namířil na mě zbraň.
A řekl: „Dneska umřeš, mrcho.“
MÍSTO ČINU
Střelil mě desetkrát.
PONDĚLÍ, 11. LEDNA 1993
Vzbudila jsem se z kómatu.
Obviněný ze střelby Vězeňský dozorce zatčen
Hned jsem se ptala, kde je to dítě, co jsem nosila.
…obviněn z pokusu o vraždu…
Lékař mi vysvětlil, že mé dítě nepřežilo. Žil dvě hodiny.
Tak to je můj příběh.
Marisko, vždy jsem uznávala,
že všechny lidi, kteří přežili příšerné příkoří, berete
- jako přeživší, ne oběti. - Ano.
- Že? Aby je nepopisovalo to… - Ne.
…co se jim někdo rozhodl vzít.
Přesně tak. Když někomu z nás ukradnou hodinky nebo auto,
chceme, aby nám druzí věřili, respektovali nás, poslouchali nás.
Když někomu ukradnou část těla,
chce totéž.
Přesně tak.
A tohle… Naše vize v nadaci Joyful Heart spočívá v tom, že přežití…
přežití je vyznamenání, které je třeba oslavovat.
To je vaše síla.
Teprve nedávno jsem začala mluvit o tom, že i mě znásilnili.
A cítím nesmírný…
vděk, že to dokážu říct.
I když jsem sama ušla dlouhou cestu,
než jsem o tom dokázala promluvit.
Ale teď říkám: „To, co se mi stalo, mě nepopisuje.“
- Správně. - Naopak, podívejte na mě teď.
Když všichni pohromadě poslouchají,
jak někdo vypráví svůj pravdivý, osobní životní příběh,
který pro něj něco znamená a na němž mu záleží, člověka to změní.
- No, chtěl by někdo dobrovolně začít? - Tak jo.
- Bezva. - Děkuji.
Matka mi umřela, když jí bylo 34 let.
A dědeček mi umřel, když mu bylo 34 let.
Tak mi 34. narozeniny vždy naháněly hrůzu. Bála jsem se, co to znamená.
Jestli nejsem další na řadě.
Naplánovala jsem si nádherný výlet.
Kamarádi z branže mě pozvali na společný výlet na motorkách
do Las Vegas na Cirque du Soleil.
Byli to takoví uvolnění, blázniví hipíci.
A já řekla, že pojedu, ale jedině autem.
Asi po dvou a půl hodinách na mě všichni naléhali:
„Marisko. Hele, nebuď tak ustrašená.“
A já si řekla: „Ale co. Nechci prožít život ve strachu.“
No, takže jsem nasedla a vyjeli jsme.
A do takových třiceti sekund
řidič jednoho auta, co jelo s námi, koukal do mobilu
a narazil do mojí motorky.
Všechno ustalo. A já letěla vzduchem.
Říkala jsem si: „No to snad není možný.
Umřeš stejně jako oni.“
A pak jsem dopadla na zem a došlo mi, že jsem naživu.
A že si s sebou nenesu karmu minulosti.
A můj život začal. Jo.
Ty jo.
Jó!
Ještě pár úderů! Výborně.
Pět. Čtyři. Ještě.
- Tři. Dva. - Jo. Ještě.
- Pauza! - Ještě!
Když jsem procitla z komatu,
lékaři mi řekli, že už nikdy nebudu chodit.
Že nebudu mluvit. Že nebudu schopna vést normální život.
Ale měla jsem fyzioterapeuta.
A ten mi řekl… Věřil, že zase začnu chodit.
Říkala jsem mu: „Už nebudu moct chodit.
Doktoři říkali, že už to nepůjde.“
On na to: „Tomu nevěřím.
Něco mi říká, že to zvládnete.“
Když jsem učinila ten první krok,
už mě nic nemohlo zastavit.
Když vás to nikdo nenaučí, nevíte,
že nemáte žít v toxickém vztahu. Ve špatném vztahu.
Vy jste ale o pomoc žádala, že?
- S tím domácím násilím. - Mockrát jsem o pomoc žádala policii.
A přijeli někdy?
Přijeli, ale nikdy nepomohli, protože on patřil k nim.
Ať jsem měla monokla, ať jsem měla roztržený ret,
on ukázal odznak a oni mi nic neřekli.
Prostě mě tam tak nechali.
Nakonec mě právní systém zklamal. On si odseděl deset let.
- Za deset výstřelů. - Rok za každou střelu, co do mě vpálil.
Cítíte v tom spravedlnost?
To není spravedlnost. Nemůže být.
A přece jste se stala policistkou.
Stala jsem se policistkou,
protože jsem chtěla poskytovat to, čeho se mi nedostalo.
Co tedy říkáte mladým lidem, kteří si myslí…
Policejní ochrana v naší zemi je v rozvratu?
Je v rozvratu. Ale říkám jim, že se můžou k policii dát
a ovlivnit to. Že právě oni můžou… přinést tu změnu.
Policii potřebujeme, protože lidé páchají zločiny.
Nejsou ale školeni, aby řešili duševní zdraví.
Ani aby si věděli rady s člověkem, co má reálné problémy s domácím násilím.
Policie by neměla řešit všechno.
Fajn.
Řekla jsem náčelníkovi: „Chci zavést program mentoringu.“
A on to uvítal.
Ještě jeden hluboký nádech
a výdech pusou.
A všechno setřást.
- Dík. - Bylo to fajn. Dík.
Paní Katrina nás naučila,
s jakou skupinou se máme stýkat.
A pomohlo to?
Pomáhají mi s prudkou povahou.
Jo.
Tato skupina mi pomohla získat sebedůvěru.
Pomohla mi být sama sebou.
A ukázala mi, že my dívky máme spoustu možností,
jak pomoct téhle komunitě a tak. Jo.
Získala jsem pár nových přátel.
Hlavně tuhle prudičku.
Když Carmen přišla, ani nemluvila.
Byla nesmírně tichá. Ani nemluvila. A podívejte teď.
Má udělaný nehty.
- Popichuje ostatní. - Přesně tak.
Jsem na tebe hrdá, zlato. Na vás všechny.
Tak jako Katrina, i Brittany poznala právní systém z různých úhlů.
Při práci advokátky bojující za milost
pro nespravedlivě odsouzené lidi.
A jako dcera bývalé vězeňkyně.
- Zdravím. Jak se vede? - Zdravím.
- Těší mě. - Fajn.
Půjdeme do Refoundry a dozvíme se, co tu dělají.
Super název: „Refoundry.“
ČLENKA SPRÁVNÍ RADY
Náš cíl je snížit recidivitu a nezaměstnanost propuštěných vězňů.
Tohle je Gene.
ŘEMESLNÍK, PODNIKATEL
Absolvent první newyorské skupiny, skvělý řemeslník.
Dnes vám ukáže, jak si něco vyrobit.
Dámy, vyrobíte stojan na víno.
- Fajn. - Výborně.
Dám vám mořidlo, aby dřevo vypadalo starožitně.
Fajn.
Jedna ho nanese, druhá napočítá do pěti a setře.
Co když napočítáme do sedmi?
Sedm je taky fajn.
Jste zručná, Brittany?
Musela jsem být zručná v právu.
Jo! To je pravda.
Patříte ke skutečným průkopnicím tohoto hnutí.
ADVOKÁTKA, SOCIÁLNÍ PODNIKATELKA
Říkám, že jsem řešila milosti, ještě než to bylo in.
Osobně jsem pomohla 36 lidem zvrátit trest doživotí.
Přibližte nám trochu svoje zázemí.
Vždy jsem chtěla být právnička. Jako Clair Huxtableová.
Bože, jo.
Ale na venkově ve východním Texasu
jsem jako malá moc právníků neviděla, natož aby vypadali jako já.
Takže jsem ten sen na nějakou dobu odsunula.
Máma byla tehdy ve vězení,
tak jsem se snažila protlouct se sestrou.
Řekla jsem: „Hele, uvažuju, že bych šla na práva.“
Dozvěděla jsem se o zákonu proti zneužívání drog z roku 1986.
Nesmíme tolerovat užívání drog ani jejich prodejce.
Ohromné množství chudých lidí,
zejména černochů, skončí ve vězení.
Majetnější běloši užívali kokain,
ale mezi barevnými se rozmáhal crack.
Což má za následek neúměrné množství lidí tmavé barvy uvězněných za drogy.
Moje máma byla ve vězení. Byla závislá na cracku.
Ona ale potřebovala léčení, ne vězení.
Vždy říkám, že se máma zbavila závislosti navzdory vězení, ne díky němu.
Když jsem mámu prvně navštívila ve vězení, bylo mezi námi sklo.
A tehdy mě vážně dostalo,
když jsem na tom skle uviděla drobounký otisk,
jak se předtím nějaké malé dítě snažilo dotknout své matky.
A to mě zasáhlo.
Když zavřou jednoho, jako by šla do vězení celá rodina.
Zažila jsem to na vlastní kůži.
Tak jsem založila Girls Embracing Mothers.
Chceme zajistit, aby v systému neuvízla další generace dívek,
ale taky aby prospívaly, nejen přežívaly.
Je to výjimečná návštěva. Přinesly oběd…
VEDOUCÍ PROGRAMU
…výuku i arteterapii.
- Můžete se navzájem dotýkat. - Ano.
Jste pospolu. Při běžné návštěvě totiž přijdete,
posadíte se na protější stranu stolu a musíte tam zůstat.
Při těchhle návštěvách si můžete sednout s dcerou, česat ji, obejmout ji.
Proč takových programů není víc?
Vždyť… Přijde mi naprosto zřejmé, že je to nutně potřeba.
Podle mě je to proto, že se trestní systém v naší zemi
příliš zaměřuje na trestání.
Léta se tu mylně volá po zákonu a pořádku
a přestali jsme brát ohled na lidskost.
Angelico, vyprávějte nám, jak jste se dostala až sem
a také jakou práci nyní vykonáváte.
Už jako mladá jsem trpěla závislostí.
K drogám mě přivedli příbuzní.
Když mě zavřeli naposledy, byla jsem čistá.
Byla jsem v desetileté podmínce a nemohla najít práci.
Nikdo mě nezaměstnal.
Takže jsem nedokázala každý měsíc platit poplatky, jak jsem měla nařízeno.
Jenže jsem sama vychovávala tři děti.
Tak jsem šla znovu před soud a dostala dva roky v texaské věznici.
TEXASKÝ NÁPRAVNÝ SYSTÉM
Má tehdy 11letá dcera vídala maminku sporadicky.
Slýchala, že na tom máma bude líp, ale nebyla. Takže byla naštvaná.
První dvě návštěvy se odehrály v naprosté tichosti.
Pak se objevil tenhle program a pracovaly jsme na společném projektu.
Najednou řekla: „Mami, já nevím, jak na to. Pomůžeš mi?“
Rozumíte, ta slova byla pro mě jako matku…
Když jsem toužila jen po tom, aby mě má dcera chtěla.
Jen díky programu Girls Embracing Mothers jsem poznala jiný způsob života.
Jak můžeme lidem pomoct na nohy a využít jejich zkušenost k pomoci druhým?
Proto mám ohromnou radost, že je tu Angelica s námi.
Ona je teď vedoucí programu.
Když lidi pustíme z vězení, jde o to,
- do čeho je pouštíme. - Přesně.
Za nesmírně důležité považuji hledisko ekonomické soběstačnosti.
- To jistě. - Pomůže to zastavit cyklus chudoby,
z něhož pramení násilné trestné činy.
Ukázala jste funkční model.
Získala jste také úžasné zastánce, jako třeba Kim Kardashian.
Všimla si mě a podporovala mou práci
v době, kdy to moc lidí nedělalo.
Napadat nespravedlivé rozsudky není snadné.
Když se Kim doslechla, co Brittany dělá, přimělo ji to pomoci.
Následně se Kim rozhodla jít na práva, aby do našeho právního systému
mohla vnést ještě více spravedlnosti.
Ona má k dispozici ohromnou globální platformu.
Stamiliony sledujících.
- Úplně nepředstavitelné. - Na všech kontinentech.
- I na Antarktidě. - Určitě.
- Jak se vede? - Propána.
- Zdravím. - Zdravím.
- Bože. - Fajn.
Tak, Kim, obě jsme měly rodiče právníky
a já upřímně jako dítě právničkou být nechtěla.
Co vy? Říkala jste si při pohledu na tátu, že to chcete dělat taky? Ne?
- Popravdě ano. - Vážně?
V kanceláři měl všechny možné právnické knihy.
PODNIKATELKA, STUDENTKA PRÁV
Moje sestry se venku koupaly a dováděly s našimi kamarády.
A já si v jeho kanceláři procházela všechny ty knihy.
Mělo to tak být, že ano?
- Vše má svůj důvod. - Předurčení.
Jste připravené hrát? To jsem zvědavá, mami. Kim má čerstvější znalosti.
Já ti nevím. Kim má podle mě nefér výhodu.
Chtělo to několik pokusů, ale mám to.
Tak jo. „Za jakých okolností může člověk použít smrtící sílu
v sebeobraně?“ Ano?
Když sám čelí smrtící síle nebo se jí cítí být bezprostředně ohrožen.
„Uveďte rozdíl mezi vyděračstvím a loupeží.“
No, loupež obvykle zahrnuje použití fyzické síly,
což u vyděračství nutně být nemusí.
Bod pro tebe.
- Mockrát děkuji. - Tak jo.
Správně.
- Mami, držela ses statečně. - Díky, zlato.
Takže, Kim, chtěly jsme s vámi mluvit
o práci, již odvádíte, a o vaší propagaci reformy trestněprávního systému.
Ráda bych se dozvěděla víc o vašem rozhodnutí jít do Bílého domu.
Byla jsem na jednání v Rooseveltově pokoji.
Jednalo se tam o milosti a se mnou tam byli i moji mentoři.
A používali různé zkratky,
- které jsem vůbec neznala. - Nemáte někdo dekodér?
Řekli třeba „DOJ“. Tak hned píšu SMS: „Co je DOJ?“
Že prý ministerstvo spravedlnosti.
„Jak to mám jako vědět? Nikdy jsem tu nebyla.“
- To rozhodlo o studiu práv? - Jo.
- Krásná příhoda. - Tak jsem se styděla.
A i když mi to trvalo o rok a půl déle,
protože jsem několikrát po sobě neuspěla v testu…
- Ale nevzdala jste se. - Nevzdala.
Moje děti byly vždy u toho,
když mi přišly výsledky. Tak mě vídaly plakat.
A naposledy mě viděly prolívat
- slzy největšího štěstí… - Ano. Radosti, že?
…že jsem to dokázala.
I proto bojuju tak usilovně.
Kdyby totiž zatkli moje děti,
neměly by tak dobré vyhlídky, jako kdyby zatkli mě.
- Nebo moje bílé děti. - Nebo vás. Jo, nebo vaše.
A to mě tak nějak žene vpřed.
Lépe se ztotožníme s příběhy zahrnujícími změnu pohledu.
Začnete svět vidět trochu jinak.
Nebo sebe v něm.
Tak kdo je na řadě?
- Fajn. - Tak jo.
- Šup! - Budu vyprávět odlišný příběh.
Bezva. Potřebujeme pestrost.
V první třídě jsem chtěla, jen aby mě brali jako ostatní,
ale zároveň jsem tajně chtěla být oblíbenkyní paní Mitchellové.
V určitém období se mi ale začaly ztrácet domácí úkoly.
Odevzdávala jsem je ovšem svědomitě, šlo mi přeci o přízeň paní Mitchellové.
Paní Mitchellová se o přestávce schovala
a uviděla, jak mi jeden kluk vzal úkol z lavice,
přepsal moje jméno na svoje a odevzdal.
A tomu klukovi zakázali přestávky.
Pár týdnů nato si mě tentýž kluk našel během volné hry.
A řekl: „Ty, Chelsea, máš asi paní Mitchellovou ráda.“
Já na to: „Miluju ji.“
A on: „Víš, co je ta nejlepší lichotka?“
A já řekla: „Ne.“
A on řekl: „Jdi do prdele.“
Tak jsem šla k paní Mitchellové a řekla: „Paní Mitchellová, jděte do prdele.“
Zděsila se!
Já se rozbrečela, bylo mi jasné, že jsem provedla něco špatného.
Ale nevěděla jsem co.
A ve školním obvodu Little Rock byly stále povinné fyzické tresty.
Ještě jsem vzlykala, ale musela jsem opřít ruce o stěnu chodby
a paní Mitchellová mi naplácala.
Zhroutil se mi svět.
Když mě potrestala, vřele mě objala
a řekla: „Zítra je nový den.“
A když jsem dorazila domů, naši mě naučili pracovat se slovníkem.
Ty jo. Páni.
Úžasný.
- Já si toho kluka najdu! - Toho hajzlíka!
- To je úžasný příběh. - Já vím.
Ale nejvíc mě asi dojal ten konec, když vás objala
a řekla, že zítra je nový den.
INSTRUKTORKA VYPRÁVĚNÍ
Abyste věděla, že nejste žádné zlé dítě.
Všechny tyhle příběhy jsou formující.
Jsou o tom, že jsme se něco naučili nebo jsme na něco přišli…
Jsou to stavební kameny naší současné osobnosti.
Debata o reformě systému trestního práva je obtížná.
Na jedné straně vám vaše platforma skýtá široké publikum.
Na druhé straně vás ale zviditelňuje a činí z vás cíl.
Jak vaši sledující reagují?
Zaznamenala jste nějaké případy vzedmutí na sociálních sítích?
Celebrita může některé lidi ovlivnit, ale občas se to může obrátit i proti nám.
Takže vždy vymýšlím vhodnou strategii.
Když se pak rozhodnu zapojit fanouškovskou základu ze sociálních sítí,
cítí se angažovaní, chtějí pomoct.
Naprosto šílený byl ten den, když se konala poprava
a já všechno dávala na sítě.
Přísloví 24:11 zachraň neprávem odsouzené a nenech je zemřít.
Ale musela jsem na zkoušku do Skims a připravit vzorky líčení,
abychom stihli uvedení na trh.
#PomozteZachranitBrandona
Ten muž šel na popravu. A já to celé probrečela.
Proč nemá být popraven:
1. Bylo mu 18. 2. Nestřílel.
A moje děti se ptaly: „Mami, pro brečíš?“
Pustila jsem ho nahlas, aby promluvil s mými dětmi.
2 hodiny do popravy
Byla to jeho poslední hodinka a já se o jeho příběh chtěla podělit,
aby lidi vnímali, že se ta poprava týká skutečného člověka. Skutečných rodin.
Někdy se nám podařilo popravy zastavit.
Jindy ne.
Brandon byl báječný člověk. Je třeba změna: náš systém je v hajzlu
Nechápu, že jsem dřív těm nespravedlnostem nevěnovala pozornost.
Vyrůstala jste se skvělými rodiči,
kteří vás už v útlém věku naučili mnoho o světě.
A chtěli znát můj názor.
Nutnost utvořit si názor člověka posílí a hodně ho toho naučí.
Mě se třeba nikdo neptal na názor ohledně…
Já neměla ani ponětí. Žila jsem v bublině v Beverly Hills.
A takhle své děti vychovávat nechci.
Když jsem byla holčička, mého strýce Rogera zatkli
a poslali ho do vězení za prodej kokainu tajnému policistovi.
A tahle zkušenost na mě zřejmě měla nesmírný dopad.
Ke mně byl totiž vždy veskrze laskavý.
Musela jsem se vyrovnat s tím, že někdo, koho jsem znala jako dobrého člověka,
provedl něco špatného, a zároveň s tím, že to nemá formovat zbytek jeho života.
Rozhodně.
Ne že by si ten trest nezasloužili.
Když pracujete na reformě,
lidé si někdy myslí, že automaticky berete zločinnost
- na lehkou váhu. - Souhlasím.
Proč nemůžeme mít víc resocializačních středisek místo věznic?
Zahazujeme tím život lidí, kteří se doopravdy dokážou změnit.
Já zkrátka věřím na druhé šance.
KMENOVÝ NÁROD JUROKŮ
Jsme v severní Kalifornii, na jednom z nejkrásnějších míst na světě.
Jedu za soudkyní Abby, která je průkopnicí odděleného kmenového právního systému
založeného na hodnotách a kultuře kmene Juroků.
Podle ní se máme zaměřit na ozdravení komunit,
ne jen na trestání lidí.
Myslím, že se my ostatní můžeme přiučit,
jak je spravedlnost prosazována a chápána z odlišných úhlů.
To nikdy neděláme.
- Dělali jsme to před soudem? - To nikdy.
- Dobrý den. - Zdravím. Vítejte.
- Páni, to je paráda. - Jak vám vlastně máme říkat?
- Co třeba Hillary? - No tak fajn.
- Měla jste žaludovou polévku? - Ráda zkusím.
Připravíme vám speciální.
Půjčím vám i ten malý kámen.
Tak fajn.
Není to fast food.
- Jestli nevíte. - To jistě.
To budou nejtvrdší žaludy v okrese.
Tak jaké zásahy podle vás fungují?
Základním principem je,
že nemůže vyjít vítěz a poražený, protože dál musíme žít pospolu.
Takže je třeba najít určitý kulturně relevantní způsob.
Musíte přeměnit komunitu. K tomu ty programy slouží.
PŘÍSLUŠNÍK KMENE JUROKŮ
Dělala jsem soudkyni v San Franciscu, léta jsem byla radní.
Když jsem přijela domů, lidi říkali: „Ty nemůžeš být soudkyně,
protože znáš toho a tamtoho.“
Já na to: „Znám každého a vy všichni znáte mě. A co má být?“
SOUDKYNĚ ABBY
Sháněli bychom snad před 500 lety někoho cizího, kdo nás rozsoudí?
Vím, jak vypadá státní i federální struktura,
a pro nás mi ani jedna nepřipadá vhodná.
Toto je můj domov a v tomhle jsem viděla smysl svého života.
Ze všech sil jsem se snažila vytvořit strukturu,
která bude funkční nezávisle na mně a bude odrážet naši identitu.
V zařízení Wellness court se lidem dostane pomoci,
pokud mají problémy s drogami nebo alkoholem.
Vedle toho, že jim pomáháme vyřešit tenhle problém,
se ptáme, zda nechtějí pomoct ještě s něčím.
Jako supermarket s kapradím. Krásné rostlinky, kam oko dohlédne.
Laura je kulturní vedoucí soudu Juroků.
Pomáhá členy léčebného programu znovu zapojit do naší kultury.
Moje dcera o pletení košíků něco málo ví.
Sbíráme jen ty nejlepší kapradiny
a na proutěné výrobky používáme jen jejich vnitřní část.
Být tu…
KLIENTKA PROGRAMU
…a moct tohle dělat se svými dcerami je pro mě dar.
Předtím to nešlo, protože jsem byla závislá.
Myslím, že každá závislost má příčinu v traumatu.
V historickém a generačním traumatu.
Nechci tím cokoli omlouvat,
ale je třeba to nazývat pravým jménem.
Jurokové policii označují slovem, které znamená „muži, co kradou děti“.
Policisté jim totiž děti kradli.
Umisťovali je do internátních škol.
Tam je týrali a celkově vládl postoj zabíjet v nich indiány.
Zpočátku do domorodých komunit lifrovali spoustu alkoholu,
aby umlčeli opozici.
Po invazi nám zůstala řada vzorců chování, jež jsme předtím neměli.
S těmi se musíme vyrovnat.
Žádat pomoc je těžké.
Než jsem se rozhodla pro odvykačku,
přišlo mi, že jsme vyčerpali veškerou pomoc od rodiny.
Být odmítnutá, to to neulehčilo.
Jo. My Jurokové máme takovou bajku o ptáčkovi. Neznáte ji?
Má zlomené křídlo a nemůže na zimu odletět s rodinou na jih.
Je v lese. Chtěl si najít bezpečný úkryt, kde přečká zimu.
Ptáček vylétne nahoru na dub a zpívá písničku jako dar.
„Můžu tady zůstat? Mám zlomené křídlo a nemůžu letět s rodinou.“
A dub odpoví: „Nemám na tebe čas.“
A ptáček na to: „Aha, tak nic.“
Je skleslý, že mu nikdo nechce pomoct.
Pak ale vylétne na sekvoji.
A sekvoje říká: „No jo, zůstaň u mě.“
A pak sestoupí Stvořitel, přijde k sekvoji a řekne:
„Budeš žít nejdéle a budeš největší v celém lese
za to, cos udělala. Víš, jak se má žít.“
Pak jde k dubu.
„Odteď budeš mít žaludy a budeš sytit všechny lidi.
Protože to je důležité.“
Z tohoto příběhu plyne ponaučení, že máme všichni povinnost
navzájem se o sebe starat.
Už jen podpora, kterou mi poskytl kmen,
a kulturní činnosti, které provádíme,
to mi dodává pocit, že někam patřím,
a vše je ve větší rovnováze.
A to, že tu teď mohu být pro své děti
a učit je, hraje zásadní roli v mém uzdravování.
Ano, ten pocit sounáležitosti je zásadní.
Jo.
A je to vážně… Vážně se snažíte
lidem odkrýt kořeny té sounáležitosti.
Kladete otázky: „Jaký je váš prapůvod?
V čem bylo to trauma? Co si v sobě nesete?“
To je podle mě nesmírně smysluplné. A my to neděláme.
No a všechny ty přínosné věci.
Je tu hodně dobrého.
- Kam jdeme? - K tomu ohništi.
Žasnu, že se to dá vařit v koši. Neuvěřitelné.
A houstne to. Je to vážně celkem…
- Pozor. Jo. - A máme další.
STAŘEŠINA
Ty malé jsou taštičky. Musí se míchat.
- Jo. Dopředu… - Vidíte?
- Jo. - Radši si tu násadu vezmu.
Výborně, Bert.
Fascinuje mě, jak o tom smýšlíte.
Máme klienty léčebného programu, kteří ho ukončili, a přesto se vracejí,
stále totiž touží po té zvláštní podpoře.
Víte, aby jim komunita otevřela náruč.
A…
Co?
To byl jeden obžalovaný, takže…
To je silný souhlas.
Setkali jste se s lidmi, kteří…
Na které tahle poselství nezabírají? Ať zkusíte cokoli.
Ano, některé případy se táhnou i pět let. Nikdy to nevzdávám.
Víte, musíte být vytrvalá.
Musíte se do toho pouštět dál a dál.
Asi každý ví, že trestáním nedospějete
k nějakému pokojnému, bezpečnému místu.
Nejde to s dětmi ani se systémy.
Musíme se tedy poučit ze všeho, co děláme.
Slovy to ani nejde vyjádřit, ale děkuji za pohostinnost a za všechno, co děláte.
Soudkyně Abby tu vytvořila systém, v němž se každý zaměřuje
na odpovědnost jednotlivce,
jako i na odpovědnost komunity za něj.
Díky moc.
Děvčata, víte, proč Stvořitel vůbec Juroky stvořil?
Ne.
Ne? Naším jediným účelem je vrátit na Zemi rovnováhu.
Věříme, že když budeme potlačovat to špatné a vyzdvihovat to dobré,
- navrátíme světu rovnováhu. - Rovnováhu.
Je to krásný cíl, ale zároveň ohromná odpovědnost
vůči nám samotným, naší existenci a světu.
„Drákula napadne Van Helsinga
a Van Helsing vytáhne lahvičku svěcené vody a stříkne ji na Drákulu.
Může Van Helsing své jednání hájit jako sebeobranu?“
- Ano. - Čudlík.
- Ano. - Ne.
Jakmile nebezpečí útoku pomine, sebeobrana už nepřichází v úvahu.
Upír může zaútočit vždy.
Pletete se.
Cítím u vás obou náznak soutěživosti.
Žádné nadržování.