Musím se pokusit tolik se k tobě nenahýbat.
- Naše svatební zvony. - Ano.
Tak jo.
- Můžeme? - Ano.
Manželství je krásné. Manželství je srdcervoucí.
Tak nějak se ponoříte… do života někoho druhého.
Ne vždy je to procházka růžovým sadem,
ale zavazuje vás to nevzdat to.
Milovat a být milována je ta nejtěžší, nejodvážnější
a nejcitlivější zkušenost každého člověka.
No, a milovat je sloveso, takže je to kontinuální cesta.
Je to kontinuální čin odvahy
a pro některé ženy v jistém ohledu i vzdoru.
Součástí té odvahy je naučit se milovat tak,
jak vám to přijde správné.
My ženy už od nepaměti bojujeme
o svobodu a autonomii dělat rozhodnutí,
která považujeme za správná.
Chci zkoumat vztahy v celém jejich rozsahu
a najít lidi, kteří si v lásce klestili vlastní cesty.
Co chceme?
Konec dětských sňatků!
Došla jsem k tomu „dokud nás smrt nerozdělí“.
Chelsea!
Mazel tov!
KURÁŽNÉ ŽENY MAJÍ REBELSKÉ SRDCE
Hej. Tak, tak. Super.
Zamilovat se znamená cítit se pohodlně ve své kůži,
kdykoli jste v přítomnosti toho druhého.
Chcete s tím druhým trávit veškerý čas v kteroukoli dobu
a všechno dělat společně. Každým dnem je to lepší.
Moc hezký.
Vy dvě vypadáte, a bude to znít jako klišé… pro sebe stvořené.
FOTBALOVÁ ŠAMPIONKA
Znáte se z konference knihovníků?
- Ano. - Sexy.
- Neskutečně sexy. - Miluju knihovny. Miluju knihovníky.
Takže to zní…
SPISOVATELKA / AKTIVISTKA
- …idylicky. - Jo.
Jsem Abbyinou fanynkou už desítky let.
Abby Wambach patří k nejlepším hráčům…
- Všech dob. - Ano. I mezi muži.
- Ano. - Na světě.
Jsme nadšené, mluvíme jedna přes druhou.
A Glennon Doyle začínala s blogem křesťanské matky.
- První věc, co ženy… - Spisovatelka, podcasterka,
žena, která ví, jak to ve světě chodí.
Ty dvě společně vybudovaly úžasné manželství.
V srdci jsou to rebelky.
Musely hodně riskovat, aby své lásce daly šanci.
A bylo opravdu těžké přijít na to, jak si vybudovat společný život,
a stalo se.
Žila jsem v nefungujícím manželství s hodným mužem.
Pak jsem byla na té konferenci a ve dveřích se objevila ona.
Zničehonic jsem vstala a takhle otevřela náruč.
Všichni na mě zírali, tak jsem se uklonila.
Musela mě mít za praštěnou spisovatelku,
co se všem klaní.
- Poklonila jste se taky? - Ona jediná vstala…
- Ano. - …stála na druhé straně,
odděloval nás stůl…
- Musela jsem jít oklikou až k ní. - Bylo to divný.
Celý to bylo divný. Strašně jsem se potila.
Ale uvědomila jsem si, že jsem se poprvé v životě zamilovala.
A děsilo mě to. Byla jsem vdaná a měla jsem tři děti.
Můj život byl založen na víře a moje kariéra se o ni opírala.
Pořád mi opakovali:
„Můžeš do toho jít, ale bude to konec tvé kariéry.“
Ale vím, že jsem si říkala,
že stojím na důležité křižovatce, kdy se musím rozhodnout,
zda poprvé v životě respektovat, co chci já,
místo abych jednala podle očekávání jiných.
Jednoho dne jsem se dívala, jak se dcera chystá do školy,
a došlo mi: „Zůstávám v tomhle manželství kvůli ní.
Přála bych takové manželství i jí?
A pokud ho pro tu malou nechci,
proč jí dávám vzor špatné lásky a říkám si dobrá máma?“
Prostě jsme si řekly: „Půjdeme do toho.“
A udělaly jsme to opatrně
a s co největší úctou a láskou.
Nejdřív všichni vyšilovali, protože to lidé dělají.
Pak změnili názor. Viděli, že jsme v pohodě a šťastné,
a já jsem ráda, že nám to došlo.
Jak dlouho jste vdaná vy?
Jsem vdaná 11 let.
Můj příběh rozhodně není jako ten váš.
Nic takového?
Ne. S manželem se známe od dětství.
Kamarádili jsme se víc než 12 let…
- Páni. - …než jsme začali randit.
Jak jste se z kamarádů… Kdy vám to došlo?
Oba jsme se s někým rozešli.
Navzájem jsme se utěšovali.
A jednou, když jsme spolu večeřeli, řekl: „Asi máme rande.“
- A já: „Vážně?“ - Bože.
„Možná jo. Je to rande?“ A to byl začátek.
Ne že by potřeboval a žádal o naše svolení.
Jednoho dne přijel a povídá:
„Jen vám chci říct, že ji požádám o ruku.“
A já: „Ano!“
Je hezké, že nežádal,
- ale zdvořile vás informoval. - Ano. Informoval.
Já její rodiče požádala.
Promluvila jsem si s nimi, přijela domů a měla nachystaný plán.
Ale nevydržela jsem.
Šla jsem do prádelníku, vytáhla prsten a otočila se.
Zeptala se: „Dáš si kafe?“ A když šla zpátky, byla jsem u ní.
Už jsem prostě nemohla čekat.
Nemusel vás manžel žádat o ruku milionkrát,
- než jste souhlasila? - Asi 49krát.
Jen třikrát.
- Jen třikrát. - Ano.
Seznámili jsme se na právech. On byl takový živel.
Po promoci mě požádal o ruku.
A já řekla: „Víš, ještě nejsem připravená.“
Rok poté mě požádal znovu.
Kandidoval v Arkansasu do Kongresu.
Já byla členkou štábu, který chtěl obvinit Richarda Nixona…
Jen na okraj.
- Byli jsme zaneprázdnění. - Nic velkého.
A já řekla: „Ještě počkejme.“
Přestěhovala jsem se do Arkansasu, kde jsem učila na právnické škole,
a na konci semestru povídám:
„Vyrazím někam na výlet a uvidím, jestli to myslím vážně.“
Vezl mě na letiště a cestou jsme míjeli domek.
A aby řeč nestála, povídám: „To je pěkný domek.“
Takhle jsem to řekla.
Když mě pak vyzvedl,
- řekl: „Koupil jsem ten dům.“ - Ach bože.
- „Teď si mě musíš vzít.“ - Ach bože, ano.
A vzala.
- Nakoupil povlečení, postel… - Páni.
- …gauč… - Dobrá práce.
…hrnce a pánve.
A svatba byla v tom domě.
- V domě? - V tom malém domku. Ano.
Každý má jiný příběh o lásce, o tom, jak se učí milovat,
jak sdílí lásku a nebojí se milovat.
Je důležité, aby se lidé cítili dobře
a sebejistě, když milují a jsou milováni.
- Protože být milována… - Jo.
…je někdy těžší než milovat.
- To je pravda. - Rozhodně.
Ve vztahu je nejdůležitější komunikace.
Ano. Dnes to bude prostřednictvím Jengy.
- Připravená. - Ano. Dobře.
Je to nějaká jiná verze hry?
- Jo. - Vztahová.
- Vztahová… - Co?
Bože, ten tlak.
„V čem se cítíte bezradná?“
Hodně se peru s vařením.
Řídím se pokyny a hned první je: „Připravte mrkev pomocí spiralizéru.“
Potřebuju slovník. Už u prvního bodu potřebuju Google.
Ne, jen jednou rukou. Ne.
Tohle je plodné téma.
„Jaké zlozvyky druhých vás vytáčí?“
Oblíbené téma!
Čekám na něj celý život!
- Do toho! - Tak jo.
Nejvíc nesnáším skákání do řeči.
Pracuju na tom.
- Můj manžel to dělá taky. - Jak to řešíte?
Mluvíte… Teď jsem vás přerušila, abych se zeptala.
Mluvíte o tom?
Berete to tak, že už je prostě takový?
- Mluvíme o tom. - Dobře.
A zlepšilo se to.
- Jo. - Taky.
Každý večer se snažíme mluvit o svých pocitech,
protože nechceme jít spát naštvaní nebo otrávení.
- Vyříkejte si to. - Ano.
To není lehké.
Ne, ale…
Pro tohle si někoho vyberu.
Abby, co je vaše oblíbená chyba?
Moje první manželství.
A nechci se tím svého exmanžela nijak dotknout.
Mám ho ráda.
Občas potřebujeme vědět, co chceme.
A to poznáme,
až když pochopíme, že to, co máme, nechceme.
Ano.
- Tak jo… - Už zase oběma rukama…
Mazel tov!
Sešli jsme se zde, abychom oslavili vaši lásku.
Datum výročí je datum v kalendáři.
Ale jsem za tebe vděčná každý den a miluju tě.
Myslela jsem, že znovu už milovat nebudu, a tys mě vyvedl z omylu.
- Ukázals mi, jak moc se mýlím. - Nyní můžete obřad zpečetit polibkem.
Co je důležitější než láska?
Jak ji lidé definují, získají a ztratí.
Je podstatou života každého.
A pro mnoho lidí je manželství vrcholným gestem víry v lásku.
Sednu si s pastorkou,
která hrdě a ráda oddává páry ze všech společenských vrstev.
Bože, to je taková pocta. Četla jsem o vás a…
ODDÁVAJÍCÍ
- Já o vás též. - Pár věcí.
Pár věcí.
- Nevěřte všemu, co si přečtete. - Ne. Nebojte.
Jak jste došla k tomu, že budete dělat tohle? Pomáhat lidem.
Mluvit o manželství.
To je ošemetné téma.
- No… - Jo.
- Vnášíte lásku a naději… - Jo.
- …do vztahů. - Ano.
Jako žena, černoška a členka queer komunity jsem byla v menšině.
- To je moje teologie… - Ano.
…být prostě vlídná.
Mám u svého stolu místo, pro vás.
A právě to se tak snadno přenáší do manželství. Aby…
Byla jste vychovávána v pohostinné církvi?
Ne! Vyrůstala jsem v pentekostalistickém prostředí.
Bylo velmi charismatické a proti celé mé podstatě.
Říkala jsem si: „Počkat.
Tvrdíte tedy, že Bůh je láska, ale Bůh mě nemiluje?“
Tak moment, moment.
- Jsem zmatená. - „Dáte Boha do škatulky…“
- Ano. - „…a mě vynecháte?“
A mě vynecháte? Kde tohle dělají?
Pokud je Bůh tak vznešený, jak tvrdíme, tak nesedí na nebesích,
nebo kdekoli jinde, zmatený či překvapený tím, kdo jsem.
Když jsem chodila na náboženství, bylo to proto, abych ten narativ zvrátila.
- Byla jste sebeuvědomělá. Páni. - Jsem kurážná už roky.
Takže ano. Byla to… Je to láska
a to je podle mě podstata všeho.
Když mluvíme o rebelských srdcích,
děláme, jako by se taková srdce neustále proti něčemu bouřila,
ale občas se rebelské srdce potřebuje nadechnout a uklidnit se.
Uvědomit si, jak se opravdu cítí, a pak jít dál.
- A vy už nejste vdaná. - Už nejsem vdaná.
Váš příběh je podobný tomu mému.
Řešila jsem, zda zůstat či ne.
V jedné chvíli mi došlo, že to tak nechci.
Že nejsem spokojená. Rozhodla jsem se odejít.
Vaše manželství je vystavené veřejnosti už od začátku.
Nejodvážnější prý od vás bylo zůstat…
- Ano. - …v manželství.
Ale každý to má jinak.
To jsem chtěla říct. Pro mě to bylo to, že jsem odešla.
Rozhodně.
Takže to vaše rozhodnutí… Jak to, že jste zůstala?
Víte, je to tak silně osobní.
S odbornou pomocí a dobrými přáteli
jsem musela učinit rozhodnutí, které bylo správné pro mě.
Protože v tom manželství jste vy.
Nikdo jiný. A lidé říkali: „Víme, co by měla udělat.“
Ale nevíte, co se odehrává v manželství druhých,
- natož v srdcích či myslích. - Ano.
Musíte si na to přijít sama.
Dojít k tomu rozhodnutí je vyčerpávající.
- Ta část. Ano. - Je to bolestivé.
Projít si tím neobyčejným zvažováním,
zklamáním, sklíčeností, vztekem… Potom jsem cítila klid.
Rozhodla byste se stejně, kdybyste nebyla sledovaná veřejností?
Rozhodně ano. Bylo to rozhodnutí o tom, kým jsem.
- Dobře. - Jo.
- Je to o tom, kým jsme my… - Ano.
…a kým je on.
Já o tom přemýšlela tak, že je to v podstatě skvělý člověk.
Je to milující, starostlivý, pozorný člověk
- a miluji ho celým svým srdcem. - Ano.
Kdybyste nebyla ostře sledovaná,
- myslíte, že by vám to řekl? - Ne.
Protože mu bylo trapně a opravdu se za to styděl.
Myslíte, že si zasloužíme to vědět?
Víte, to je odvěká otázka.
- Že jo? - Podle mě jsou jisté okolnosti,
kdy je přiznání krutější než zatloukání.
V tom s vámi souhlasím.
A tajemství se někdy musí odhalit
a někdy taky ne.
Když někdo neví, že mu bylo ublíženo,
ublížíte mu ještě víc…
- Ano. - …tím, že to řeknete?
Právě proto dobře prožitý život znamená těžký život,
protože musíte klást tyto těžké otázky.
Nemůžete zůstat jen kdesi na povrchu.
Jo.
MILUJ MĚ
MILUJU TĚ CELÝM SVÝM SRDCEM
Manželství je, doufejme, společná cesta,
vzájemná láska, budování lásky, smích.
A přesto může být pro mnoho lidí ve Státech a po celém světě
omezující, ponižující a nebezpečné.
Donutili mě vdát se v 19 letech,
dali mě manželovi jako nějakou věc, co může vlastnit.
Jako nějaký majetek.
Vyrůstala jsem tady v Brooklynu, v ultraortodoxní židovské rodině,
pro kterou je typické, že vás rodiče zaslíbí…
ZAKLADATELKA UNCHAINED AT LAST
…cizímu muži.
Když bylo jasné, že k tomu dojde, smířila jste se s tím,
protože tak to bylo i u vašich známých,
nebo jste i tehdy měla pocit, že to není správné?
No, nejen že jsem byla smířená, měla jsem radost.
Vůbec mi nedocházelo, že to byl nucený sňatek.
Když jsem šla uličkou a měla široký úsměv na tváři,
byla to past, hrozivá past.
Ale to mi došlo, když už jsem byla lapená.
Opravdu zlé to začalo být týden po svatbě.
Tehdy totiž poprvé mého tehdejšího manžela popadl vztek,
prorazil pěstí zeď
a o pár dní později vyhrožoval, že mě zabije.
Myslela jste si, že se musíte polepšit?
Že je na vás, abyste ho uklidnila?
Rozhodně ano.
Když mi došlo, že mi z toho nikdo nepomůže,
začala jsem šetřit peníze.
Nebylo to snadné.
Manžel totiž nechtěl, abych měla cokoli pro sebe.
Hrabal se mi ve věcech.
Peníze jsem si doma mohla schovávat jen do krabice od cereálií ve spíži.
Trvalo mi 15 let, než jsem se dostala pryč.
A během toho jsem ztratila celou rodinu.
Stranili se mě a trestali mě za to, že se odvažuju utéct.
Veškerou tu bolest jste přetavila v misi.
Dnes mám z těch šatů jiný pocit, než když jsem je oblékla ve svatební den.
Tentokrát mě nikdo nenutí.
Tentokrát tu stojím jako přeživší a bojovnice.
Připraveny protestovat proti dětským a nuceným sňatkům?
Tak do šatů!
Založila jsem Unchained At Last, protože jsem zůstala sama,
když jsem utekla,
a chtěla jsem podpořit lidi ve stejné situaci.
Jsme spojené jako řetěz!
Ano.
Lidé si svatební šaty spojují se štěstím a láskou.
Tyhle šaty jsou jiné. Tyhle šaty symbolizují vzpouru.
DĚTSKÉ SŇATKY JSOU LEGÁLNÍ VE 44 STÁTECH USA
NEZLETILÍ NEMOHOU ZAŽÁDAT O ROZVOD.
V Unchained At Last máme zkušenost…
Přeživší, se kterými spolupracujeme, pochází z různých komunit.
Málokdo ví, že je to problém.
- Lidé mají za to… - Jo.
…že je to problém jinde.
- Jo. - Ne.
- Ten problém a bezpráví… - Jo.
- …se děje přímo tady. - Ano.
Bydlím v Massachusetts…
PROČ JSOU DĚTSKÉ SŇATKY STÁLE LEGÁLNÍ?
…a přežila jsem dětský sňatek. Když mi bylo 14,
rodinný přítel mě začal zneužívat.
V 16 jsem otěhotněla.
Rodiče mě vzali na radnici
a ani ne za deset minut byly mé papíry podepsány.
Cestou domů jsme se stavili v sekáči, koupili jsme šaty
a v obýváku mých prarodičů nás oddali.
Tohle musí skončit.
Začaly jsme s tím v roce 2015.
Chtěly jsme prosadit prostý smysluplný zákon,
co nikomu neubližuje, nic nestojí a ukončí porušování lidských práv.
Myslely jsme, že zákonodárci to schválí a ty návrhy hned projdou.
A přesto se to nestalo.
Vůbec, jak dobře víte.
Mnohokrát jsem psala mnoha státním zákonodárcům
v mnoha státech po celé zemi.
U spousty těch věcí by vás ani nenapadlo, že je musíte sepsat.
Před Fraidy to bylo legální ve všech státech.
Už jich zbývá jen 44. Ano.
Ale je vzácné na někoho ukázat a říct: „Je to tvoje zásluha.“
Vaše zásluha.
Co chceme?
Konec dětských sňatků!
Kdy?
Hned!
Existuje přímé spojení mezi mladší ženou, jako je Fraidy,
která je odhodlaná učinit přítrž dětským sňatkům,
a někým, jako je Gloria Steinem.
Využila svou osobní zkušenost a propojila ji s aktivismem.
Některé z nás šly na potrat. Já k nim patřím.
POCHOD „NOW“ BŘEZEN 1986
Z mnoha důvodů jsme se musely rozhodnout, zda dát nový život,
či dát život sobě.
Dostala se k tomu jako novinářka.
Založila Ms. Magazine, postavila se za práva žen na rovnou mzdu…
JEDNOU BUDEM DÁL
…za nezaměstnanost a právo být vdaná či svobodná.
Vzdorovala popisům ideálu ženství z 50. let
a zvolila si vlastní zarytě nezávislou cestu.
Popcorn jím jen v kině.
Bez něj to nejde.
Přesně tak.
- Užijte si film. - Díky.
PREZENTACE FILMU
Když jste hledala životní vzory,
byly to osobnosti z filmů nebo z širší kultury?
SPISOVATELKA / FEMINISTKA
Rozhodně Snídaně u Tiffanyho.
„SNÍDANĚ U TIFFANYHO“
Tehdy poprvé jsem na filmovém plátně viděla ženu,
která byla nezávislá a sexuálně uvědomělá.
Taxi!
Byla to první žena, které bylo dovoleno být vyzývavá a nebýt vdaná.
To mi nikdy nešlo.
Je to jednoduché.
Role, které hrály jiné ženy, Elizabeth Taylor v Telefonu Butterfield 8
nebo Bette Davis…
Vždycky skončily špatně.
- Přesně. - Ano.
Vemte si ponaučení…
„Odvážete se, je to zábava, máte vztahy,
jste sexuálně aktivní a zaplatíte za to.“
Typické role Katharine Hepburn…
Obdivovala jsem její nezávislost.
Často hrála kariéristku, novinářku, právničku.
- Bylo to vzrušující. - V těch rolích byla neporazitelná.
Ano.
Až na tu jednu scénu, kdy je vdaná za Spencera Tracyho.
„NEJPRVE STVOŘIL ŽENU“
Propána, měla jste nehodu, slečno?
Styďte se, Almo. Takhle mluvit o manželství.
Je na ni velmi naštvaný, protože čekal, že když už jsou svoji,
nebude tak ambiciózní.
Snaží se mu připravit snídani.
Neumí rozklepnout vejce. Neumí uvařit kávu.
Osvěžující.
Přesně tak. Neumíš uvařit kávu? Nevadí.
V 50. letech jsme si myslely, že se vdáme za toho, kým chceme být.
Když už jsme jím samy nemohly být.
Doufám, že vás to minulo.
Ženy neměly tak jednoznačně nezávislou cestu,
ale bylo to lepší, než co jste zažila vy v 50. letech.
- Tehdy jste žila životem svého muže. - Ano.
A kvůli tomu bylo manželství trochu jako smrt.
Takže abych se nevdala, musela jsem prchnout daleko…
a proto jsem nakonec odjela do Indie.
Nevěděla jsem přesně, za co se bouřím,
ale věděla jsem, že když mou volbou bude ten tradiční další krok,
bude mou poslední.
Vždycky jsem asi měla řadu drobných manželství.
Víte, vztahy, na kterých mi velmi záleželo,
ale měly vlastní trvání.
Pořád se ale přátelíme.
Pokud jste se opravdu milovali, ta láska nezmizí.
- Láska přežije vše. - Ano.
Po 54 letech se stále milujeme.
Milujeme se stále čím dál víc, a to i teď.
Protože je to cesta. Později si začínáte všímat dalších věcí.
Třeba: „Zkrásněla. Je…“
Miluju, když pro mě skládáš písně. Tvoříme dobrý tým. Ano.
Nejradši bych si tě znovu vzal.
- Chci další prsten. - Ne.
Dnes si vyrobíme prsten pro pravou ruku.
Levá ruka je tradičně vyhrazena pro snubní
nebo zásnubní prsten, prsten zadané.
ŠPERKAŘKA / SOCHAŘKA
Ve 20. letech 20. století
začaly pracující ženy nosit prsteny na pravé ruce
na důkaz své nezávislosti.
Máme tu skupinku báječných, silných, nezávislých pracujících žen.
- Takže si vyrobíme nějaké prstýnky. - Neuvěřitelné.
- Moc se těším. - Jo, taky se těším.
- Máme tu vzorky a různé styly. - Páni. Krása.
- Žena, která ví, co chce. - Mít takové ruce…
- Vážně. - Ano.
Mám malé prsty. Nemohu nosit velký prsten.
Tenhle mi sedí. Pěkný.
Tak do práce.
- Vosk, šperkařská pilka. - Dobře.
- Hezké, že nám tak důvěřujete. - Ano.
- Fajn. - Držte tu voskovou tyčinku.
Dobře. To je tak super.
- Držte to rovně, takhle. - Takhle?
První lékařka ve Spojených státech Elizabeth Blackwell
si tu se svou sestrou Emily otevřela první nemocnici.
Byla to první nemocnice spravovaná ženami,
která sloužila ženám a která školila ženy na lékařky a sestry.
Bylo to kontroverzní.
- Že? Nesetkávaly se… - Jo.
- …s různými útoky? - Ano.
Spousta mužů z okolí jim nedůvěřovala.
Stát se kvalifikovanou lékařkou bylo pro Elizabeth velmi těžké.
Lékařská škola, kde studovala, ji původně přijala ze srandy,
ale ona tam vydržela a stala se první Američankou
s lékařským titulem.
Ona a její sestra Emily
se přímo tady staraly o nespočet žen a dětí.
Takže na počest sester Blackwellových, které…
Ani jedna se nevdala. Byly to tvrdě pracující ženy.
- Proto vyrábíme prsten pro pravou ruku. - Dřina.
Která první?
- Máma, nebo dcera? - Nesoutěžíme.
Už to bude.
Na mém pravém prsteníčku se bude vyjímat.
Líbí se mi.
- Je krásný, jemný a kulatý… - Ano.
…je prostě úžasný.
- Je vážně pěkný. Líbí se mi. - Že? Díky.
Tohle je asi můj nejlepší výtvor.
Skvělé.
Na našem snubním prstenu
máme rytinu lodi, na které jsme se potkali,
a šneka, protože jsem váhala a protahovala to.
A on to vydržel a zůstal.
Nejvíc mě překvapuje, jak krásně se to vyvinulo.
Nevím, co bych si na tomhle světě počal bez tebe. Opravdu.
Děsí mě to.
Jsem vdova.
Zjistila jsem krásnou věc. Že se můžu zamilovat do jiného
a mít ve svém srdci místo pro svého prvního manžela
i nového partnera.
Bylo to krásné poznání a zkušenost ve chvíli,
kdy jsem tomu dala šanci a kdy mi došlo, že to jde.
Spousta neovdovělých lidí jen těžko chápe, jak my vdovy dokážeme jít dál.
DNESKA KOULÍME
To není špatný!
CAMP WIDOW JE PROGRAM, KTERÝ OVDOVĚLÝM POMÁHÁ ZAHOJIT SE
A NAVÁZAT PŘÁTELSTVÍ
Pěkný.
Jak jste překonala ten šok a žal
a rozhodla se, že tu zkušenost využijete
k pomoci druhým?
Camp Widow jsem založila, aby lidé našli další ovdovělé snáze než já.
ZAKLADATELKA CAMP WIDOW
Bylo mi 35 a měla jsem šest dětí. Jak to chcete zvládnout?
Tak jsem si řekla: „Co se zeptat jiných vdov?“
Jak jste je našla?
Náhodně jsem hledala a začala se ptát:
„Neznáte někoho ovdovělého? Co vy?“
Ptala jsem se: „Co s jeho botami? Jak dlouho nosíte snubní prsten?
Spíte na své straně postele, na jeho straně, uprostřed?“
Na konci jsem měla komunitu a to samé jsem chtěla dopřát i ostatním.
Horší než být vdovou je být osamělou vdovou.
Smějeme se. Pláčeme. Můžeme být samy sebou.
Nemusíme nic vysvětlovat.
Když mluvíme, bavíme se a pak se rozpláčeme, v pořádku.
Normální.
Normální. O nic nejde.
Jedeme dál.
Každý má pocit, že může něčím přispět.
Můžete to přijmout, protože víte, že jindy zase něco dáte vy.
Tak jo, Marquelle, běžte na to!
Výborně!
Ve sportu jsem hodně soutěživá.
Já jsem soutěživá jen v tom, k čemu mám důvod, ale…
Musíme porazit tým její mámy.
Tak jo, Chelsea.
To dáte!
Přímo do žlábku, dámy a pánové.
Ano!
- Jejda. To je moje máma? - Myslím…
Co?
To bylo fakt působivé.
Tak jo, měly bychom skončit, dokud vedeme.
Povězte mi jméno.
- Sophia. Těší mě. - Těší mě, Sophie.
Po smrti manžela zjistila, že je těhotná.
V té době mi bylo 31 a manželovi 33.
Nečekaně ho postihl infarkt.
Narazila jsem na Michellinu organizaci.
Je fajn potkat někoho, kdo z vlastní zkušenosti ví,
jaké to pro vás je.
Ano. Rozhodně. Kolik je vašemu dítěti teď?
Dcerka má rok a půl
- a je zdravá a šťastná a… - Rozkošné.
Všude za ní běhám.
Život si s námi rád zahrává.
Když mluvíme o kurážných ženách,
podle mě je kuráž v tom, jak se dokážete adaptovat na nečekané překážky.
Jo. Když vás život překvapí.
Já měla to štěstí jet na Camp Widow v roce 2015.
Můj první.
OVDOVĚLÁ VE 39 LETECH
Sedm osm měsíců po smrti Lynn. Díkybohu.
Mluvila jsem s mnoha staršími lidmi z LGBT komunity,
kteří musí tajit, že ztratili partnera.
To samozřejmě ještě přiživuje ten žal.
- Když žijete určitým způsobem… - Ano.
…nezměníte se jen proto, že se na vás vztahuje nový zákon.
Na začátku nás nazývali různými jmény,
a tak jsme se držely za ruce jen na pár místech.
Co se týče rovnosti, když žena řekne „moje žena“,
pořád se… Můžu to tak říct?
Rozumíte? Pořád je tu ten prvek strachu a ochrany.
Došlo k tomu strašně rychle.
- Byl to dlouhý boj… - Dlouhá cesta a pak…
- Ano, a pak… - Jo.
- …tolik se toho stalo velmi rychle. - Rychlost pokroku.
Když jsem se přiznala, byl přijat Zákon na obranu manželství.
Jsem poslušná, zákonů dbalá imigrantka katolického vyznání. Víte?
Když tohle říká vláda, čtou to mí rodiče a ostatní,
pak by to tak mělo být.
Rozumíte mi?
Celý život až donedávna…
oproti vám nebo tobě
to člověk věděl, ale nikdo to neuznal.
Ale moje dcera byla mnohem rychleji napřed
a to mě velmi ovlivnilo.
Bylo těžké, když jsem v roce 2008 dělala pro máminu kampaň,
a ona podporovala registrované partnerství, ale ne sňatek.
Často se mě ptali: „Nesouhlasíte se svou matkou?“
A já na to: „V něčem ano.“ „Můžete to rozvést?“
A já řekla: „Ne,“
protože jsem nechtěla, aby to použili proti ní.
Ale taky jsem se nemohla podívat do zrcadla
a dělat, že se ve všem shodneme,
protože v té době jsme měly zásadní neshody.
Musím se přiznat,
že jsem o manželství začala přemýšlet až ve 20,
kdy se začali brát kamarádi.
Přišlo mi nehorázné,
- že ne všichni kamarádi… - Jo.
…se mohli vzít.
Legální manželství. Chápu, proč je důležité.
Když jsem všechno zařizovala a řekla:
„Jsem její partnerka, ne sestra, sestřenice ani máma.“
Být tím, kdo má povinnost to zařizovat, byla velká čest
a bylo to tak opravňující.
Rozhodla jsem o její kremaci.
Byla to čest. Bylo to zdrcující, ale…
Pro mě to byla vrcholná forma partnerství…
Došla jsem k tomu „dokud nás smrt nerozdělí“.
Je to součást naší love story.
- Skvěle řečeno. - Že ano?
Pořád máme společné vzpomínky.
- Protáčí panenky. - Je to součástí.
- Krásné. - Ano.
V našem svatebním programu byl citát.
„Uchováte si jen tu lásku, kterou rozdáte.“
Člověk musí lásku věnovat, aby ji dokázal ocenit
a sám ji zažít.
Milovat někoho občas znamená bojovat za něj.
Bojovat za uznání vaší lásky.
V našem světě je teď mnohem víc místa pro rebelská srdce.
Ten posun ke sňatkům gayů… Chci oslavovat fakt,
že já a desítky milionů dalších jsme podnikli tuto evoluční cestu.
Rozhodně.
Při setkání s páry, kteří vyhledají vaši pomoc a rady…
utvrzují vás v tom, že vaše rozhodnutí bylo správné?
Když je poznávám blíž, stávám se součástí nejen jejich příběhu, ale také rodiny.
Milostivý Bože,
děkujeme ti za ruce, které svírám.
Ruben a Ari jsou queer pár z předměstí LA.
Pocházejí z konzervativního prostředí.
Neměli rodinu, která by jejich svazek podporovala.
Doslova je vykopli.
Přespávali u známých.
Ptali se: „Mohla byste nás oddat?“
„Rozhodně vás oddám.“
A oni: „Nikdo nepřijde, takže tam budeme jen tři.“
A já řekla: „Ne. Tahle svatba je můj dar pro vás.“
Napsala jsem na internet:
„Hledám queer fotografa a krásné místo.“ Tak jsem to napsala.
A pak účesy, svatební organizátorka, dort,
to vše měli nakonec zdarma.
Páni.
Ano!
- Jo. - Hej!
Ahoj, princesa. No teda.
Krásné.
Ruben bude koukat.
Odjakživa jsem se cítil jako Ruben. Jen jsem to až do puberty nechápal.
S Ari jsem se seznámil jako dívka. Podpořila mě, abych přijal sám sebe.
Nezáleží jí na tom, jestli jsem muž nebo žena, miluje mě takového, jaký jsem.
Jako bych se vznášela.
Jako bych byla v oblacích.
Zlatá rybka je jen tak velká jako její prostředí.
Když ji dáte do malého akvárka, zůstane malá.
My jsme Ari a Rubena vhodili do obřího oceánu
a díky tomu mohou růst.
„Drazí queer přítomní, dnes jsme se tu sešli,
abychom byli svědky svazku Rubena a Ariadny.“
Komunita se spojila, aby jim přichystala svatbu snů,
o které si mysleli, že si nezaslouží.
- Z těch lidí se stala rodina. - Páni.
Vyvolená rodina.
- Vyvolená rodina. - Vyvolená rodina. Krásné.
Trochu blíž.
Ari, hodně jsme si vytrpěli. Miluju tě, ať se děje cokoli.
V časech dobrých, v těch nejlepších a nejhorších z nejhorších.
Chci být navždy po tvém boku.
Rubene, život je těžký, ale bez tebe bude mnohem těžší.
Jsi moje spřízněná duše. Co víc říct?
Jsem připravená.
Mám to urychlit?
Z moci mi svěřené státem Kalifornie
vás prohlašuji za manžele. Můžete svůj svazek stvrdit polibkem.
Potkaly jsme opravdu jedinečné ženy
na této cestě za poznáním rebelských srdcí.
Možná se nerozhodneš stejně jako já
nebo Gloria, reverendka Whittney nebo Abby,
ale potřebujeme mít podporu ve společnosti
stejně jako vnitřní sílu,
abychom dělaly rozhodnutí, která vyhovují nám.
Každá z těch žen vnáší do světa lásku.
Buduje lásku pro sebe a své rodiny,
občas si musí bolestivě připomenout, co pro ni láska znamená
po těžké ztrátě.
A nakonec mi to dává velkou naději,
že kolem je tolik lásky, kterou lidé hýčkají,
budují a sdílejí.
Nikdy nezapomenu na…
Nějaká žena na jedné akci řekla: „Milovala jsem a byla jsem milována
- a zbytek je hudba v pozadí.“ - Ano.
To si pamatuju. Pořád na to myslím.
I já.
Ty jsi ve znamení Vah a já Panny. Teoreticky si nejsme souzeni.
Doslova přepisujeme hvězdy.
Nemůžu uvěřit, že s tebou žiju tenhle život.
- Každý den. - Je to náš zázrak.
- Jo. - I když je to dřina
- a navzájem se vytáčíte. Jo. - Strašně se vytáčíme.
Je to dlouhodobý svazek.
- Teď mě polib. - Takže…
Hotovo? Páni, bezva.
- Už můžeme jít? - Ne. Ty zůstaň a já půjdu.
Nechte ho tu.