Megpróbálok nem rád ülni.
- Esküvő van. - Igen.
Oké.
- Mehet? - Igen.
A házasság gyönyörű dolog. De ugyanakkor szívfacsaró is.
Az ember valahogy összeolvad a másikkal.
Nem mindig lesz egyszerű,
de az eskü kitartással jár.
Szeretni és szeretve lenni a legnehezebb, legbátrabb
és legsebezhetőbb érzés, amit az ember megtapasztalhat.
Igen, és a „szeret” ige egy folyamatos utat takar.
De ez egy folyamatos érzelem, bátorság és hősiesség kell hozzá,
és a nőknél néha kitartás is.
A hősiesség egyik része úgy szeretni,
ahogy az embernek a legmegfelelőbb.
A nők azzal küzdenek szó szerint évezredek óta,
hogy aktívan dönthessenek a szabadságukról, a függetlenségről,
hogy számunkra megfelelő döntéseket hozzunk.
Most megnézzük a kapcsolatokat,
a hozzájuk kapcsolódó kihívásokat,
olyan embereket keresünk, akik a saját útjukat követték a szerelemben.
Mit akarunk?
Véget vetni a gyerekházasságoknak!
Teljesítettem az „amíg a halál el nem választ” részt.
Ez az!
Mazel tov!
HŐSEINK A NŐK LÁZADÓ SZÍVE
Hé! Ez az, ez az! Dögös!
Ha szerelmes vagy, akkor teljes mértékben
komfortosan érzed magad a másikkal.
Ha együtt vagy valakivel,
akkor mindig vele akarsz lenni, a nap minden percében,
akárhol is vagy. Minden nappal egyre jobb.
Ez aranyos!
Nekem úgy tűnik, és tudom, hogy egy klisének hangzik, hogy önöket
egymásnak teremtette a sors.
VILÁGBAJNOK / OLIMPIAI BAJNOK FOCISTA
Egy könyvtáros konferencián találkoztatok?
- Igen. - Nagyon szexi.
Elképesztően szexi.
Szeretem a könyvtárakat. Szeretem a könyvtárosokat.
Nekem tökéletesnek tűnik…
ÍRÓ / AKTIVISTA
- …egy ilyen találkozáshoz. - Igen.
Én már hosszú évek óta vagyok Abby rajongója.
Abby Wambach minden idők egyik legjobb…
- Játékosa. - …játékosa. Nők, férfiak között.
- Igen. - Az egész világon.
Nagyon lelkesek vagyunk, folyton egymás szavába vágunk.
És Glennon Doyle, aki egy keresztény anyukabloggal kezdte.
- A legfontosabb… - Író, podcastja van,
nagyon is képben van a világ történéseivel.
És egy csodálatos házasság alakult ki kettejük között.
Igazi lázadó szívek.
Sokat kellett kockára tenniük a szerelmükért.
Nem volt egyszerű a közös életükbe kezdeniük,
de sikerült.
Egy jó emberrel voltam rossz házasságban.
Ott voltam ezen a konferencián, és megjelent az ajtóban.
Én meg felálltam, és kitártam a karomat.
Rájöttem, hogy mindenki engem néz, így meghajoltam.
Arra gondoltam,
biztos egy fura írónak néz,
aki így hajlong az embereknek.
- És te is meghajoltál előtte? - Csak ő állt fel az egész teremben…
- Aha. - …a terem másik végében volt,
és volt egy asztal, amit odatoltak…
Úgyhogy megkerültem az egész termet.
Olyan fura volt!
Nagyon fura volt. Tisztára leizzadtam.
De rájöttem, hogy életemben először szerelmes vagyok.
Ez ijesztő érzés volt, mert házas voltam, három gyerekkel.
A hitemnek szenteltem az életemet, a karrieremet is erre építettem.
Újra és újra megmondták:
„Meglépheted, de az a karriered végét jelenti majd.”
De én meg arra gondoltam,
hogy itt ez a válaszút előttem, ahol el kell döntenem,
hogy életemben először az én érzéseimnek adok-e utat,
vagy inkább mások elvárásaira hallgatok.
Egy nap néztem, ahogy az egyik gyerekem készülődik a suliba.
Arra gondoltam, Jézusom, miatta maradok házas.
De akarnám neki ugyanezt a helyzetet?
Ha ennek a kislánynak sem akarnám ezt,
akkor én miért képviselem a rosszat a jó anyaság jegyében?
Azt mondtuk: „Meglépjük.”
Úgyhogy amennyire lehetett,
igyekeztünk óvatosan, tisztelettel, szeretettel megtenni.
Mindenki kiakadt az elején, mert hát ilyenek az emberek.
De megbékéltek, mert látták, hogy minden rendben, boldogok vagyunk,
örülök, hogy ezt tudtuk.
Te mióta vagy házas?
Én már 11 éve.
De nekem nincs ilyen szép történetem hozzá.
Nem hajlongtál?
N-Nem. Gyerekkorunk óta ismerjük egymást,
barátok voltunk nagyon sok évig…
- Azta! - …a randizás előtt. Igen.
Hogy lettetek barátból… érted, honnan tudtátok?
Mindketten épp szakítottunk valakivel.
És emiatt egymást vigasztaltuk,
- a szakítások miatt. - Aha.
Egy este, vacsora közben azt mondta: „Szerintem ez egy randi.”
- Én meg: „Igen?” - Atyaég!
„Az lehet. Ez most randi?” És így kezdődött.
Nem mintha kellett volna, de nem is kérte a beleegyezésünket.
Csak átjött hozzánk egyszer, és azt mondta:
„Csak szólok, hogy megkérem a kezét.”
Én meg erre: „Igen!”
Tetszik, hogy nem kérte,
- csak tisztelettel közölte. Tetszik. - Igen. Közölte.
Én megkérdeztem a szüleit.
Beszéltem velük, hazaértem, már megvolt a tervem.
De nem bírtam várni.
Emlékszem, benyúltam a fiókba a gyűrűért, megfordultam.
Azt kérdezte: „Kérsz kávét?” És ahogy visszament, ott voltam.
Már egyszerűen… nem bírtam tovább várni.
Nem… Nem úgy volt, hogy a férje többször is megkérte a kezét,
- mielőtt igent mondott? - Negyvenkilencszer?
Hát úgy… Nem, háromszor.
- Csak háromszor. - Ó! Értem.
A jogi egyetemen találkoztunk. Igazi karakter volt.
Amikor lediplomáztunk, megkérte a kezemet.
Azt mondtam: „Tudod, még nem állok erre készen.”
Egy évvel utána megint megkért.
Arkansasban volt a kongresszusi választás miatt.
Én a Richard Nixont felelősségre vonó csapatban dolgoztam…
Oké. Csak úgy.
- Bőven volt dolgunk. - Semmiség.
Én meg azt mondtam… „Várjunk inkább!”
Arkansasba költöztem, a jogi egyetemen tanítottam,
és a szemeszter végén
azt mondtam: „Szerintem megint utazgatok egy kicsit,
meglátom, elég elkötelezett vagyok-e.”
Kivitt a reptérre, elmentünk egy kis ház mellett.
Én meg csak úgy megjegyeztem, hogy: „Milyen aranyos kis ház!”
Szó szerint ennyit mondtam. Visszajöttem, eljött értem a reptérre,
- és azt mondta: „Megvettem azt a házat.” - Atyaég!
- „Most már gyere hozzám!” - Atyaég, igen!
Úgyhogy hozzámentem.
- Vett lepedőt, egy ágyat… - Azta! Ne már!
- …meg egy kanapét… - Ügyes.
…pár fazekat, serpenyőt.
És abban a házban esküdtünk meg.
- A házban? - A kis házban, igen.
Mindenkinek más története van a szerelemről, hogyan tanult meg szeretni,
hogyan osztja meg,
hogyan békélt meg vele.
Fontos, hogy az ember biztonságban érezze magát,
magabiztosan egy párkapcsolatban.
- Mások szeretetét néha… - Igen.
…nehezebb elfogadni, mint szeretni.
- Ez igaz. - Bizony.
Egyetértünk, hogy a kapcsolat legfontosabb része a kommunikáció.
Igen. Ma Jengával gyakoroljuk ezt.
- Jó, mehet. - Igen. Oké.
Ez valamilyen más Jenga?
- Igen. - Kapcsolati.
- Kapcsolati… - Mi?
Jaj, nagy a nyomás!
„Mi az, amihez egyáltalán nem értesz?”
Nagyon küszködöm a főzéssel.
Én követem a leírást, de az első lépés sokszor ilyen:
„A répát julienne-eljük.”
Szóval már az első lépéshez kell egy szótár vagy a Google.
Nem szabad két kézzel! Nem.
Ez jó kis téma lesz.
„Mi az a szokás, ami kiborít másoknál?”
A kedvencem!
Erre vártam egész életemben!
- Na, hajrá! - Ajaj…
Nekem az, ha valaki közbevág a beszédembe.
Dolgozom rajta.
- A férjem is azt csinálja. - Hogy kezeled?
Hogy… Most félbeszakítottalak a kérdésemmel.
De megbeszélitek?
Elfogadod, hogy ő ilyen?
- Megbeszéljük. - Aha.
Már sokat fejlődött.
- Aha. - Te is.
Meg minden este elmondjuk egymásnak, mire gondolunk,
mert nem szeretnénk dühösen
vagy idegesen lefeküdni.
- Mindig megbeszélitek. - Mindig.
Nem egyszerű.
Nem, de…
Most kiválasztom, ki válaszoljon.
Abby, mi a kedvenc hibája?
Az első házasságom.
És ezzel most nem az exemet szólom le.
Teljesen szeretetből mondom.
Néha fel kell ismernünk a saját szükségleteinket,
és ezt csak úgy tehetjük meg,
hogy megértjük: az adott helyzet nem a legjobb.
Igen.
- Nézzük csak… - Megint két kézzel…
Mazel tov!
Ma azért vagyunk itt, hogy a szerelmüket ünnepeljük.
Az évforduló, az csak egy nap.
De én mindennap hálát adok érted, és szeretlek.
Azt hittem, már sosem szerethetek, de te bebizonyítottad, hogy igen.
Teljesen bebizonyítottad.
Most megcsókolhatják egymást!
Mi a fontosabb a szerelemnél?
Hogyan határozzuk meg, hogyan lesz, hogyan veszítjük el?
Ez minden emberi élet alapja.
És sok embernek a házasság jelképezi
a szerelembe vetett hitüket.
Most egy lelkésszel fogok beszélgetni,
aki büszkén és boldogan ad össze mindenféle párt.
Hú, most úgy örülök! Már olvastam önről…
WHITTNEY IJANATEN TISZTELETES HÁZASSÁGKÖTŐ
- Én is önről. - Igen, gondolom.
Egy keveset.
- Ne higgyen el mindent! - Nem. Nyugalom, nem!
Hogy döntött úgy, hogy: „Ez lesz a hivatásom, segítek másoknak”?
- Házasságról beszél velük… - Aha.
…ami nem egy könnyű téma.
- Nos… - És igen.
- Szeretetet, reményt hoz… - Igen.
- …a kapcsolatokba. - Igen.
Nőként, fekete és queer emberként
eléggé a peremre szorultam.
- Ez volt a teológiám… - Igen.
…hogy befogadó legyek.
Mindenkinek van helye az asztalomnál.
És szerintem ez sokat segít a házasságban is. Hogy…
De olyan gyülekezetben nőtt fel, amelyik elfogadó és örömteli volt?
Nem! Egy apostoli pünkösdi gyülekezetben voltam,
nagyon karizmatikus volt, és ellenezte mindazt, ami én vagyok.
De azt mondtam: „Ácsi!
Tehát az Isten szeretet, de Isten nem szeret engem?”
Ácsi, ácsi, várjunk!
- Most összezavarodtam! - „Istent beskatulyázzák…”
- Igen. - „…engem meg kihagytok?”
Kihagynak? Kik csinálnak ilyet?
Ha Isten olyan hatalmas, mint mondjuk, Isten nem az égben van,
bárhol is van, biztos nagyon összezavartam.
Elkezdtem a teológiát,
pont azért, hogy bebizonyítsam ennek ellenkezőjét.
- Akkor nagyon tudatos volt. Azta! - Én mindig is bátor voltam.
Igen. Igen… Tényleg szeretet,
és szerintem ez az egész lényege.
Ha lázadó szívekről beszélünk,
akkor azt hisszük, hogy mindig valami ellen lázadunk,
de néha
a lázadóknak is kell egy kis csend és nyugalom.
Hogy helyre tegyék magukban a dolgokat.
- És ön már nem házas. - Már nem.
Az ön története nagyon hasonlít az enyémhez,
nekem is döntenem kellett, hogy maradok-e, vagy sem.
De eljött egy pont, amikor azt mondtam,
hogy nekem ez nem jó.
Nem volt jó. Úgy döntöttem, elválok.
Az ön házassága mindig is nyilvános volt,
már az elejétől kezdve.
Azt mondta, a legbátrabb tette az volt, hogy…
- Igen. - …a házas maradt.
De ez csak az én döntésem volt.
Ezt akartam mondani, hogy nekem meg az, hogy elváltam.
Bizony.
És miért döntött így, hogy mi… hogy maradt vele?
Tudja, ez roppantul személyes döntés.
Tanácsadás és baráti tanácsok után
döntöttem úgy, ahogy nekem volt jó.
Mert a házasságban nem mások élnek.
Nem. Lehet, azt mondja mindenki: „Mi tudjuk, mi lenne a legjobb neki.”
De nem tudhatjuk, mi történik mások házasságában,
- főleg a szívükben, lelkükben. - Vagy… Igen.
Erre magunknak kell rájönnünk.
Maga a döntéshozatal nagyon nehéz.
- Az a rész. Igen. - Fájdalmas.
A hosszas és kimerítő gondolkozás,
csalódás, elbátortalanodás, düh után úgy éreztem, megbékéltem.
Ön szerint ugyanígy döntött volna,
ha nincs kitéve a nyilvánosságnak?
Határozottan igen. Mert saját magam döntöttem el.
- Oké. - Igen.
- Saját magam miatt… - Igen.
…és a férjem miatt.
Én arra gondoltam, hogy ő alapvetően egy jó ember.
törődő, gondoskodó,
- figyelmes, és teljes szívemből szeretem. - Igen.
Ha nem lett volna nyilvánosság előtt,
- akkor bevallotta volna? - Nem.
Mert nagyon szégyellte, és hát, kínosan érezte magát.
Ön szerint megérdemeljük, hogy tudjuk?
Hát, ez számtalan emberben felvetődik.
- Ugye? - Szerintem néhány esetben
a vallomás nagyobb fájdalmat okoz, mint a titkolózás.
Ezzel teljesen egyetértek.
Néha jobb, ha elmondják a titkokat,
néha meg nem.
Ha valaki nem tudja, hogy ártottak neki,
ártsunk neki tovább azzal…
- Hogy elmondjuk? - …hogy elmondjuk?
Ezért is van, hogy a jó élet igenis nehéz…
mert fel kell tennünk ezeket a bonyolult kérdéseket.
Nem lehetünk felszínesek.
Bizony.
SZERESS
TELJES SZÍVEMBŐL SZERETLEK
A házasság jobb esetben egy közös út,
amiben megosztják a szerelmet, a nevetést.
Ám itt, az Egyesült Államokban és a világon is előfordul,
hogy a házasság korlátozó, degradáló, veszélyes.
Tizenkilenc évesen kényszerítettek férjhez,
úgy adtak oda neki, mint valami tárgyat.
A tulajdonaként.
Itt nőttem fel, Brooklynban, az ultraortodox zsidó közösségben,
ahol általában a szülők házasságközvetítők segítségével…
A LE A GYEREKHÁZASSÁGOKKAL ALAPÍTÓJA
…rendezik el a frigyet egy idegennel.
Amikor kiderült, hogy férjhez adják,
akkor beletörődött?
Mert úgyis ez történik minden ismerősével,
vagy már akkor is érezte, hogy ez nincs rendben?
Nemcsak beletörődtem, még örültem is neki.
Eszembe sem jutott, hogy ez egy kényszerházasság.
Amikor az oltár elé vonultam, nagy mosollyal az arcomon,
az csapda volt, szörnyű csapda.
Csak nem tudtam róla, amíg bele nem kerültem.
A helyzet egy héttel az esküvő után fordult rosszra,
akkor kapott először dührohamot az akkori férjem,
lyukat ütött a falba.
Pár nappal később fenyegetett meg először, hogy megöl.
Gondoltad azt, hogy: „Nekem kell jobbnak lennem”?
Úgy érezted, valahogy a te felelősséged,
hogy ne legyen erőszakos?
Teljes mértékben.
Amikor rájöttem, hogy senki sem fog segíteni,
elkezdtem félretenni, hogy elmenekülhessek.
Nem volt könnyű,
mert a férjem nem engedte, hogy magánszférám legyen.
Átkutatta a személyes holmijaimat.
Az egyetlen hely, ahol gyűjtögethettem, az egy müzlisdoboz volt a kamrában.
Tizenöt évembe telt elmenekülni.
És közben elvesztettem az egész családomat.
Azzal büntettek, hogy kitagadtak.
Tehát ezt a fájdalmat vezette át a küldetésébe.
Ez a ruha ma
nagyon mást jelképez, mint az esküvőmön.
Most nem kényszerből veszem fel.
Most túlélőként vagyok itt, hogy kiállhassak másokért.
Készen álltok, hogy a gyerek- és kényszerházasságok ellen tüntessünk?
Akkor fel a ruhákat!
Azért alapítottam ezt a csoportot, mert én teljesen egyedül voltam,
amikor elmenekültem a kényszerházasságomból,
és szerettem volna segíteni a többi, hasonló sorsú nőnek.
Oké, most összeláncoljuk magunkat!
Igen.
Az esküvői ruháról általában pozitív dolgok jutnak az ember eszébe.
Ezek a ruhák mások. Ezek az ellenállást szimbolizálják.
A GYEREKHÁZASSÁG 44 ÁLLAMBAN LEGÁLIS
KISKORÚAK NEM ADHATNAK BE VÁLÓPERT.
Azt láttuk a csoportunkban,
hogy mindenféle közösségből jönnek hozzánk.
Kevés amerikai tud erről a problémáról.
- Mert szerintem… - Igen.
…úgy gondolják, hogy ez más helyeken probléma.
- Igen. - De ez nem igaz.
- Ez olyan probléma… - Igen.
- …ami itt történik. - Igen.
Massachusettsi lakos vagyok…
MIÉRT LEGÁLIS A GYERMEKHÁZASSÁG AZ ÁLLAMBAN?
…egy gyermekházasság túlélője. Tizennégy évesen
kezdett molesztálni egy családi barát.
Tizenhat évesen terhes lettem.
A szüleim elvittek a hivatalba,
és tíz percen belül megvolt a papír.
Hazafelé megálltunk egy turkálónál, vettünk egy ruhát,
az esküvőt a nagyszüleim nappalijában tartottuk meg.
Ennek véget kell vetnünk!
2015-ben kezdtük a folyamatot,
hogy átnyomjuk ezt az egyszerű, józan törvényt,
ami ártalmatlan, nem kerül pénzbe, de véget vetne az emberi jogi visszaélésnek.
Azt hittük, sorra kapjuk majd a pacsikat,
- és rögtön elfogadják a törvényt. - De nem így lett.
Egy kicsit sem, ahogy tudod.
Annyi levelet írtam az állami törvényhozóknak,
annyi államban…
Olyan dologról, amiről azt hitted, sosem kell leírnod.
Fraidy előtt minden államban legális volt.
Már csak 44 van hátra. Igen.
Ritka, hogy egyetlen embernek köszönhető valami.
De itt tényleg.
Mit akarunk?
Véget vetni a gyerekházasságoknak!
Mikor akarjuk?
Most!
Sok párhuzamot látok a fiatal, szenvedélyes,
gyerekházasságok ellen küzdő Fraidy
és Gloria Steinem között.
Ő a saját élményeit vezette bele az aktivizmusába.
Párunknak már volt abortusza. Nekem is.
„NOW” FELVONULÁS WASHINGTONBAN 1986. MÁRCIUS
Oka volt annak, hogy egy másik élet megszülése helyett
inkább magunkat szültük meg.
Újságíróként kapcsolódott be.
Ő alapította a Ms. Magazine-t, kiállt a nők egyenlő fizetéséért…
SIKERÜLNI FOG
…és azért, hogy a nő dönthessen a házasságáról.
Szembeszállt a 50-es évek nőideáljával,
és saját, teljesen önálló karrierbe kezdett.
Csak a moziban szoktam popcornt enni.
Nekem muszáj ennem a moziban.
Bizony.
- Jó szórakozást! - Köszönjük.
Ha példaképekről beszélünk,
volt olyan, akire felnézett
a filmekben, a kultúrában?
ÍRÓ / FEMINISTA
Az Álom luxuskivitelben című filmben.
Itt láttam először egy olyan nőt a vásznon,
aki független, szexuális volt.
Taxi!
Ő volt az első olyan a vásznon, aki egyedülállóként lehetett szexuális.
Ez sosem ment.
Pedig könnyű.
Más filmekben, például Elizabeth Taylornál a Modern kaméliás hölgyben,
vagy Bette Davis filmjeiben…
Igen, őket kárhozatra ítélték.
- Kárhozatra. - Igen.
Azt mondták: „Ez a lecke.
Ha szórakozol, kapcsolatba kerülsz,
szexuális lény vagy, akkor annak meglesz az ára.”
Katharine Hepburn szerepeiben…
imádtam a karakterei függetlenségét.
Gyakran játszott karrieristát, újságírót, ügyvédet.
- Szerintem ez izgi. - Igen. Nem nyomták el.
Nem.
Csak egy jelenet volt, amikor Spencer Tracy feleségét játszotta.
„AZ ÉV ASSZONYA”
Szent ég, Miss Harding, talán megsérült?
Ugyan, Alma! Hát így beszél a házasságról?
És nagyon haragszik a nőre, mert amikor elvette, nem gondolta,
hogy ennyire céltudatos lesz.
A nő próbál neki reggelit csinálni.
Nem tudja, hogyan törje fel a tojást. A kávéfőzéshez sem ért.
Üdítő látvány volt.
Pontosan. Nem tudsz kávét főzni? Nem baj.
Az 50-es években a házastársunk a vágyott énünket jelenítette meg.
Mert mi nem lehettünk olyanok.
Remélem, önnél nem ez volt.
Nőként nem annyira volt független utam,
de az 50-es évekhez képest függetlenebb volt.
- Amikor a férjünk életét éltük… - Igen.
Olyankor egy kicsit meghal az ember.
A házasság elkerüléséhez nagyon messze kellett menekülnöm…
ezért kötöttem ki Indiában.
Nem tudtam, hogy mi ellen lázadtam,
de tudtam, hogy ha a hagyományos utat választom,
megszűnik a függetlenségem.
Mindig is voltak rövidebb házasságaim.
Olyan kapcsolatok, amik sokat jelentettek,
de volt egy szavatossági idejük.
Ugye? De még jóban vagyunk.
Ha az ember tényleg szerette a másikat, az nem múlik el.
- Nem, a szeretet megmarad. - Igen.
Ötvennégy év után is szeretjük egymást.
Egyre jobban szeretjük egymást, még most is.
Ez olyan, mint egy utazás. Valamit csak később veszünk észre.
Például: „Ó, csinosabb lett! Vagy…”
Szeretem, amikor dalokat írsz nekem. Jó párt alkotunk. Igen.
Legszívesebben megint elvennélek.
- Vegyél még egy gyűrűt! - Nem.
Ma készítünk egy gyűrűt a jobb kezünkre.
Hagyományosan a balon van a karikagyűrű,
vagy a jegygyűrű, vagy a „Foglalt vagyok” gyűrű.
ÉKSZERÉSZ / SZOBRÁSZ
A 20-as években
kezdték el a dolgozó nők a jobb kezükön hordani a gyűrűiket,
hogy ezzel jelezzék a függetlenségüket.
Itt egy csapat csodálatos,
erős, független dolgozó nő.
- Úgyhogy csinálunk pár gyűrűt, hölgyeim! - Hihetetlen.
- De izgi! - Hát, igen. Szerintem is az.
Itt vannak minták, különböző stílusban.
Hű! Ez gyönyörű!
Egy céltudatos nő.
Ha ilyen keze lenne…
- Komolyan. - Igen.
Olyan kicsik az ujjaim! Nem jó a nagy gyűrű.
Ez elég vastag. Imádom.
Akkor kezdjük!
- Egy darab viasz, ékszerészfűrész. - Aha.
De jó, hogy így bízol bennünk!
Igen.
- Oké. - Tartsd így a viaszdarabot!
Rendben. Ez nagyon klassz!
- Egyenesen, így! - Így?
Elizabeth Blackwell, aki az első női orvos volt Amerikában,
itt nyitotta meg első kórházát a húgával, Emilyvel.
Ez volt az első kórház, amit nők üzemeltettek,
nők számára, és nőket képeztek ki doktoroknak és nővéreknek.
Nagyon ellentmondásos volt.
- Ugye? Mert ellenségesen… - Igen.
- …fogadták őket, nem? - De.
A környékbeli férfiak nem bíztak bennük.
Elizabeth Blackwellnek nagyon nehéz volt
képesített orvossá válnia.
Az orvosi egyetem, ahová járt, viccből vette fel,
de ő kitartott, és ő lett az első nő Amerikában,
aki orvosi diplomát szerzett.
Aztán a húgával, Emilyvel
számtalan nőt és gyermeket ápoltak itt.
A Blackwell nővérek tiszteletére, akik…
Nem házasodtak meg. Keményen dolgozó nők voltak.
Miattuk csináljuk ma a jobbkezes gyűrűt.
- Kemény munka. - Ki lesz kész először?
- Anya vagy lánya? - Nem verseny.
Majdnem kész.
Milyen jó lesz a jobb kezemen hordani!
Tetszik.
- Szép, sima, kerek… - Igen. Az.
…hát ez nagyon klassz!
- Szuper. Nagyon tetszik. - Ugye? Tudom. Köszönöm.
Szerintem ez lesz a legjobb alkotásom eddig.
De jó!
A karikagyűrűnkbe
belevésettünk egy hajót, amin találkoztunk,
meg egy csigát, mert vonakodtam a házasságtól.
De türelmes volt, kivárta.
Nekem az a legmeglepőbb a dologban, hogy milyen jól sült el.
Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled. Komolyan.
Ijesztő ez a gondolat.
Özvegy vagyok.
És az a csodálatos, hogy rájöttem, másba is beleszerethetek,
és egyszerre lehet helye a szívemben az első férjemnek
és az új partneremnek.
Ez csodálatos felismerés volt, és amikor erre rájöttem,
hogy nyitott vagyok erre, akkor tudott megtörténni.
A nem özvegy embereknek nehéz megértenie,
hogyan léphetnek tovább az özvegyek.
Nem rossz!
AZ ÖZVEGYTÁBOR OLYAN CSOPORT, AHOL MEGÖZVEGYÜLT EMBEREK
VIGASZTALÓDHATNAK ÉS BARÁTKOZHATNAK
Szép volt!
Hogyan született a sokk, a gyász érzéséből
az a döntés, hogy a tapasztalataikkal
másoknak is segíthetnek?
Azért indítottam el a Tábort,
hogy mások nálam könnyebben találjanak megözvegyült embereket.
AZ ÖZVEGYTÁBOR ALAPÍTÓJA
Harmincöt éves voltam, hat gyerekkel. Nem tudtam, mihez kezdjek.
Úgyhogy arra gondoltam:
„Akkor megkérdezek más özvegyeket.”
És hogyan találtál másokat?
Csak keresgéltem, meg kérdezgettem:
„Ismertek más özvegyeket? Ismertek más özvegyeket?”
És megkérdeztem tőlük:
„Mit csináltok a cipőjükkel? Meddig hordjátok a karikagyűrűt?
A saját oldalatokon alszotok, vagy az ő oldalán, vagy középen?”
És a végére lett egy közösségem. És ezt meg akartam osztani másokkal.
Csak egy dolog rosszabb a megözvegyülésnél:
ha az ember még magára is marad.
Nevetünk. Sírunk. Itt önmagunk lehetünk.
Nem kell magyarázkodnunk.
Néha beszélgetünk, elvagyunk,
aztán hirtelen könnyekben törünk ki.
Ez normális.
Teljesen. Semmi gond.
Csak megyünk tovább.
Mindenki úgy érzi, adhat valamit.
Úgyhogy elfogadjuk, mert tudjuk, hogy egyszer majd mi adunk valamit másoknak.
Oké, Marquelle, hajrá!
Ez igen!
Elég nagy bennem a versenyszellem.
Bennem csak akkor,
ha úgy érzem, van okom rá, de…
Le kell győznünk az anyját.
Hajrá, Chelsea!
Hajrá!
Hú!
Szépen oldalra, hölgyeim és uraim…
Igen!
- O-ó! Várjatok, az anya? - Szerintem…
Micsoda?
Ez elég klassz volt.
Jó, most már vége is lehet, mert mi vezetünk.
Hogy hívják?
- Sophia. Örvendek. - Én is örvendek, Sophia.
Sophia a férje halála után tudta meg, hogy terhes.
Én akkor 31 éves voltam, a férjem 33.
Teljesen váratlanul szívrohama lett.
Rátaláltam Michelle szervezetére.
Sok előnnyel jár, ha valakinek már van tapasztalata
a házastársunk elvesztésében.
Igen. Elhiszem. Hány éves a gyereke?
- Másfél éves… - Ó!
- …egészséges, boldog gyerek. - Aranyos.
Sokat fogócskázunk.
Az élet néha akadályokat gördít elénk.
Ha a hősiességről beszélünk,
szerintem az sokat számít, mennyire tudunk alkalmazkodni ehhez.
Igen. Az akadályokhoz.
Volt szerencsém 2015-ben részt venni a Táborban.
Az volt az első.
39 ÉVESEN ÖZVEGYÜLT MEG
Hét vagy nyolc hónappal Lynn halála után. Szerencsére.
Sok idősebb LMBT-emberrel beszéltem,
akik nem jelenthetik be, ha elvesztették a partnerüket.
Ez csak még inkább megnöveli a gyászt.
- Ha az ember hozzászokik valamihez… - Igen.
…akkor attól nem változik meg, hogy lesz egy új törvény.
Lynn-nel sok támadás ért minket a kapcsolat elején,
így nem fogtuk meg egymás kezét, csak ritkán.
Most már egyenlőség van, mondhatja azt egy nő: „A feleségem.”
De én körbenézek, hogy ezt szabad-e.
Értik? Még mindig bennem van a félelem és az óvatosság.
Nagyon gyorsan történt.
- Hosszú szenvedés árán… - Hosszú út volt, aztán…
- Igen, aztán… - Igen.
- …sok minden történt, nagyon gyorsan. - Felgyorsult a folyamat.
Amikor felvállaltam magam, még állt a Házasság Védelme.
Én meg jó, törvénytisztelő immigráns katolikus diák voltam, értik?
Ha a kormány ezt mondja,
a szüleim ezt olvassák, meg mindenki más,
akkor ennek így kell lennie.
Értik, mire gondolok?
Bennem személy szerint egészen későn tudatosodott…
önhöz vagy hozzád képest…
Ön tudta, csak nem vették figyelembe.
De a lányom sokkal előrehaladottabb volt,
és ez komoly hatással volt rám.
Nagyon nehéz volt, amikor 2008-ban anyának kampányoltam,
mert az élettársi kapcsolatot támogatta, de a házasságot nem.
Sokszor kérdezték tőlem: „Van, amiben nem ért egyet az anyjával?”
Én erre: „Igen, pár dologban.” „Mesélne ezekről?”
De nemet mondtam,
mert nem akartam, hogy ezt ellene használják.
De ugyanakkor nem tudtam tükörbe sem nézni, és…
és úgy tenni, mintha nem lennének nézeteltéréseink,
mert akkoriban pár dolgot nagyon máshogy láttunk.
Emellett, be kell valljam,
nem is gondoltam a házasságra, csak a 20-as éveimben, a barátaimat látva.
És olyan felháborítónak tartottam,
- hogy nem minden barátom… - Igen.
…tud megházasodni.
A törvényes házasság nagyon sokat számít.
Amikor ügyintézéskor azt mondhattam:
„A társa vagyok, nem a húga, az unokatesója, az anyja.”
Az, hogy ezt megtehettem, nagy megtiszteltetés volt,
mert validálták a létezésemet.
Én nyomtam meg a gombot a krematóriumban.
Ez is megtisztelő volt. Elképesztően rossz, de…
Nekem azt jelentette, hogy partnerként…
teljesítettem az „amíg a halál el nem választ” részt.
És ez a szerelmünk része lett.
- Ez nagyon jól jellemzi a dolgot. - Ugye?
Még mindig ott vannak a közös emlékeink.
- Forgatta a szemét. - A szerelmünk része lett.
- Ez tetszik. - Igen.
Volt egy idézet az esküvői programunkon:
„Csak az a szeretet marad meg, amit továbbadsz.”
Oda kell adnod másnak, hogy igazán megbecsülhesd,
és te magad is átélhesd.
És ez néha azt jelenti, hogy harcolni kell
az ember szerelmének elismeréséért.
Most már jóval inkább elfogadja a világ a lázadó szíveket.
A melegházasság melletti mozgalom kapcsán szeretném azt kiemelni,
hogy tízmillió emberrel egyetemben én is átestem egy fejlődésen.
Igen.
Amikor olyan párokkal találkozik, akik a segítségét,
tanácsát kérik,
akkor ez megerősíti önt a hitében?
Amikor megismerem ezeket a párokat, nemcsak az ő életük része leszek,
de a családjuké is.
Drága Istenünk,
köszönjük neked a minket fogó kezeket.
Ruben és Ari egy queer pár LA külső részéből.
Ott konzervatívabbak az emberek,
és nem volt családjuk sem, akik támogatták volna a házasságukat.
Szó szerint kirúgták őket.
Kanapéról kanapéra vándorolnak.
Aztán azt mondták:
„Összeadnál minket?”
Én meg: „Persze, összeadlak titeket.”
Azt mondták: „Senki sem jön, csak hárman leszünk.”
Erre én: „Nem. Ez az esküvő az én ajándékom lesz.”
Kiírtam a neten:
„Keresek egy queer fotóst és egy klassz helyszínt.” Csak ennyit.
A végén lett fodrász, esküvőszervező, torta,
és mindent ajándékba kaptak.
Azta!
Igen!
- Ez az! - Szia!
Szia, princesa! Ó, nahát!
Gyönyörű!
Ruben odalesz.
Mindig Ruben voltam.
Csak tinikoromig nem értettem meg.
Arit lányként ismertem meg, de teljes szívével
elfogadott engem.
Nem érdekelte, hogy férfi vagy nő vagyok,
önmagamért szeret.
Ez jobb, mint a repülés.
Mintha egy felhőben lennék.
Az aranyhal állítólag akkorára nő, amekkorára a környezete engedi.
Ha kis akváriumba tesszük, kicsi marad.
Arit és Rubent sikerült egy óceánba dobnunk,
ahol nyugodtan fejlődhetnek.
„Queer egybegyűltek, ma azért gyűltünk össze,
hogy tanúi lehessünk Ruben és Ariadna házasságának.”
A közösség összefogott, hogy olyan esküvőjük lehessen,
amiről még álmodni sem mertek.
- Az idegenekből család lett. - Azta!
Egy választott család.
- Választott család. - Választott család. Ez tetszik.
Gyertek közelebb!
Ari, sok mindent átéltünk. És végig szerettelek.
A jó időkben, a legjobbakban, és a legrosszabbakban is.
Örökké veled akarok lenni.
Ruben, az élet nehéz, de nélküled még nehezebb lenne.
Te vagy a lelki társam. Mit mondhatnék még?
- Készen állok a házasságra. - Akkor húzzak bele?
A Kalifornia állam által rám ruházott hatalmamnál fogva
férjnek és feleségnek nyilvánítalak titeket. Megcsókolhatjátok egymást.
Igazán kivételes nőket ismerhettünk meg
a lázadó szíveket kereső utunkon.
Lehet, hogy különbözőek vagyunk,
akár Gloriáról, Whittney tiszteletesről vagy Abbyről van szó…
De fontos a társadalmi támogatottság,
valamint a saját kitartásunk is,
hogy megfelelő döntéseket hozhassunk.
Mindegyik nő szeretetet ad a világnak.
Szeretetet maguknak és a családjuknak,
és néha, egy nagy csapás után teljesen át kellett értelmezniük,
hogy mit is jelent számukra a szerelem.
De reménnyel tölt el,
hogy ezt a sok szeretetet gondozzák
és megosztják másokkal.
Te… Sosem felejtem el, anya.
Egy eseményen voltunk, és valaki azt mondta:
„Tudják, szeretek és szeretve vagyok,
- a többi nem is számít.” - Igen.
Emlékszem. Sokszor az eszembe jut.
Nekem is.
Te Mérleg vagy, én Szűz. Papíron nem illünk össze.
Szó szerint átírjuk a csillagokat.
Hihetetlen, hogy veled élhetem az életem.
- Mindennap. - Ez az életünk csodája.
- Igen. - Lehet, hogy nehéz,
és megőrjítjük egymást,
- meg minden. Igen. - Teljesen megőrjítjük egymást.
Ez jár egy hosszú távú kapcsolattal.
- Most megcsókolhatsz. - Akkor…
Kész? Hú, klassz!
Akkor felállhatunk?
Nem. Te maradsz, én hazamegyek.
Itt hagyom.
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra