Jācenšas nevirzīties tev tik tuvu.
-Kāzu zvani. -Jā.
Labi.
-Esat gatavi? -Jā.
Laulība ir skaista. Laulība ir sirdiplosoša.
Cilvēks it kā iegremdējas otra cilvēka būtnē.
Katra diena nav ne viegla, ne pikniks,
bet šīs saistības paģēr nepadoties.
Mīlēt un būt mīlētam ir visgrūtākā, visdrosmīgākā,
vistrauslākā pieredze, kāda vien cilvēkam var būt.
Un "mīlēt" ir darbības vārds, tāpēc nebeidzams ceļš.
Nebeidzama drosmes un dūšīguma izpausme,
un dažām sievietēm dažviet arī nepakļaušanās.
Būt dūšīgai nozīmē iemācīties mīlēt tā,
kā pašai šķiet pieņemami.
Kopš senseniem laikiem viens no šķēršļiem, kas sievietēm bijis jāpārvar,
bijis iegūt šo varu, šo brīvību, šo neatkarību
izdarīt tādu izvēli, kāda der mums.
Man gribētos izpētīt attiecības
visā to sarežģītībā
un atrast cilvēkus, kas mīlestībā gājuši savu ceļu.
Ko mēs gribam?
Izbeigt bērnu laulības!
Es veiksmīgi īstenoju "līdz nāve mūs šķirs".
Labi, Čelsij!
Apsveicu!
DŪŠĪGAS SIEVIETES IR DUMPINIECES
LOSANDŽELOSA
Šeit, šeit. Karsti.
Iemīloties jājūtas absolūti ērti
kopā ar izraudzīto cilvēku.
Mīlestība ir tad,
ja gribi būt kopā ar to cilvēku neatkarīgi no laika
un tā, ko tobrīd dari. Katra diena ir arvien labāka.
Tiešām jauki.
Jūs abas izskatāties - zinu, ka skanēs klišejiski -
kā radītas viena otrai.
EBIJA VOMBAHA OLIMPISKĀ ČEMPIONE FUTBOLĀ
Iepazināties bibliotekāru saietā?
-Jā. -Superseksīgi.
Nenormāli seksīgi.
Es mīlu bibliotēkas. Mīlu bibliotekārus.
Tāpēc man tā šķiet kā…
RAKSTNIECE / AKTĪVISTE
-…ideālā iepazīšanās vieta. -Jā.
Esmu Ebijas fane burtiski desmitiem gadu.
Ebija Vombaha ir viena no izcilākajām futbolistēm…
-Vispār. -…vispār. Neatkarīgi no dzimuma.
-Jā. -Visā pasaulē.
Esam tiešām iedegušās, jo runājam viena caur otru.
Un Glenona Doila sāka ar kristiešu māmiņu blogu.
-Vispirms visas šīs sievietes… -Rakstniece, aplāžu autore,
cilvēks, kurš iet kopsolī ar Visumu.
Un viņas abas ir izveidojušas apbrīnojamu laulību.
Viņas noteikti ir dumpinieces.
Viņām ar daudz ko bija jāriskē savas mīlestības vārdā.
Bija tiešām grūti saprast, kā veidot kopdzīvi,
bet viņām izdevās.
Man bija neizdevusies laulība ar krietnu vīrieti.
Tad es piedalījos konferencē, un durvīs parādījās viņa.
Piepeši attapos, ka esmu piecēlusies kājās un šādi iepletusi rokas.
Sapratu, ka visi uz mani blenž, tāpēc paklanījos.
Es domāju:
varbūt viņa nospriedīs, ka esmu dīvaina rakstniece
un klanos visiem, kas ienāk.
-Un tu paklanījies pretī? -Viņa bija vienīgā, kas piecēlās…
-Saprotams. -…un stāvēja telpas pretējā pusē,
tur bija tāds galds, piestumts pie…
Tāpēc man vajadzēja sāniski iet visapkārt telpai.
Tik dīvaini.
Viss notikums bija dīvains. Es briesmīgi svīdu.
Bet sapratu, ka pirmoreiz mūžā esmu iemīlējusies.
Tas bija šausminoši, jo biju precējusies
un man bija trīs bērni.
Mana dzīve sakņojās ticībā un arī karjera bija saistīta tieši ar to.
Man atkal un atkal teica:
"Tu vari to turpināt, bet tavai karjerai būs beigas."
Taču es atceros, ka domāju:
šīs ir svarīgas krustceles, kad tev jāizlemj,
vai tu pirmoreiz mūžā godāsi sevi,
nevis to, ko no tevis gaida visi pārējie.
Tad kādudien skatījos, kā mana mazulīte taisās uz skolu.
Es iedomājos: mans dievs, es palieku šajā laulībā viņas dēļ.
Bet vai es novēlētu viņai šādu laulību?
Un, ja es nenovēlu šādu laulību šai meitenītei,
kāpēc rādu sliktas mīlestības paraugu, uzdodamās par labu māti?
Mēs tā kā nolēmām: "Mēs to darīsim."
Un mēs to izdarījām tik uzmanīgi
un ar tādu godu un mīlestību, cik spējām.
Sākumā visi sapsihojās, jo cilvēki tādi ir.
Bet vēlāk atjēdzās, jo redzēja, ka mums ir labi un esam laimīgas,
un es priecājos, ka mēs to sapratām.
Cik ilgi tu esi precējusies?
Es esmu precējusies 11 gadus.
Man noteikti nav tāda stāsta kā jums.
Tu nedarīji tā?
Nē. Es iepazinos ar savu vīru, kad mēs vēl bijām bērni.
Mēs draudzējāmies vairāk nekā 12 gadus,
līdz kļuvām pāris. Jā.
Kā jūs kļuvāt no draugiem par… Kā jūs sapratāt?
Abi bijām pašķīrušies no partneriem.
Tā kā mierinājām viens otru pēc šķiršanās.
Kādā vakarā, šķiet, mēs vakariņojām.
Viņš pēkšņi: "Šis laikam ir randiņš."
-Es tāda: "Vai tad?" -Ak kungs.
"Varbūt tiešām. Mums ir randiņš?" Tā tas sākās.
Viņam nevajadzēja un viņš arī nelūdza mūsu atļauju.
Vienkārši reiz atbrauca pie mums un teica:
"Gribu jums pateikt, ka bildināšu viņu."
Es nodomāju: "Jā!"
Man patīk, ka viņš nelūdza,
-bet cieņpilni informēja. Man tas patīk. -Jā. Pateica jums.
Es gan lūdzu viņas vecāku svētību.
Runāju ar viņiem, aizbraucu mājās, un man bija vesels plāns.
Bet es neizturēju.
Atceros, ka atvēru zeķu atvilktni, izņēmu gredzenu, pagriezos.
Viņa tāda: "Kafiju dzersi?" Tiklīdz viņa atgriezās, es biju gatava.
Es vienkārši… Nespēju gaidīt nevienu sekundi.
Jūsu vīrs jūs nebildināja
-neskaitāmas reizes, līdz piekritāt? -49 reizes?
Apmēram… Nē, tikai trīs.
-Tikai trīs. -Labi. Tikai trīs.
Mēs iepazināmies augstskolā. Viņš bija kā stihija.
Pēc absolvēšanas viņš mani bildināja.
Es atbildēju: "Zini, es neesmu gatava precēties."
Pēc gada viņš bildināja otrreiz.
Viņš bija atgriezies Ārkanzasā un kandidēja Kongresā.
Es strādāju Ričarda Niksona impīčmenta komisijā…
Labi. Tā ātri.
-Mūsu dzīve bija ļoti spraiga. -Tāds sīkums.
Un es atbildēju: "Pagaidīsim."
Tā nu es pārcēlos uz Ārkanzasu un sāku strādāt par tieslietu pasniedzēju,
un semestra beigās
teicu: "Es laikam mazliet paceļošu,
pārliecināšos, vai tas ir tas, ko man vajag."
Viņš veda mani uz lidostu, braucām garām mazai mājiņai.
Es tāpat vien pļāpājot pateicu: "Jauka mājiņa."
Burtiski neko vairāk.
Pēc tam viņš sagaidīja mani lidostā:
-"Es nopirku to māju, kas tev patika." -Ak kungs.
-"Tagad tev jāprecas ar mani." -Ak kungs, jā.
Un lieta darīta.
-Viņš nopirka gultas veļu, gultu… -Oho. Ak vai.
-…un dīvānu… -Malacis.
…nopirka dažus katlus un pannas.
Tā nu mēs apprecējāmies tajā mājā.
-Mājā? -Tajā mazajā mājiņā, jā.
Katram ir savs stāsts par mīlestību, kā viņš iemācījies mīlēt,
par dalīšanos mīlestībā,
par nebaidīšanos mīlēt.
Ļoti svarīgi, lai cilvēki justos ērti
un pārliecināti par sevi, gan dodot, gan saņemot mīlestību.
-Reizēm ļaut, lai mīl… -Jā.
…ir daudz grūtāk nekā mīlēt, vai ne?
-Tieši tā. -Katrā ziņā.
Mēs piekrītam, ka attiecībās visbūtiskākā ir komunikācija.
Jā. Šodien tā atklāsies džengā.
-Labi, esmu gatava. -Tieši tā. Labi.
Pagaidiet, šī ir citāda dženga?
-Jā. -Attiecību dženga.
-Attiecību… -Ko?
Ak kungs, kāda spriedze.
"Kur tu esi pilnīga nejēga?"
Ēdiena gatavošana sagādā ļoti, ļoti lielas grūtības.
Es vados pēc norādījumiem, bet pirmais norādījums ir:
"Sašķērējiet burkānus."
Ziniet, man vajag Google, lai izpildītu pirmo soli.
Nē, ar abām rokām nedrīkst. Nē.
Tas dod iemeslu sarunām.
"Kādi citu netikumi tevi tracina?"
Mans mīļākais temats!
Visu mūžu esmu to gaidījusi!
-Aiziet, meitenīt, aiziet! -Aiziet.
Man visvairāk nepatīk pārtraukšana.
Es cīnos ar sevi.
-Mans vīrs arī ir pārtraucējs. -Kā tu cīnies pret pārtraukšanu?
Jūs runājat… Es tevi tikko pārtraucu, lai to pajautātu.
Vai jūs runājat par to?
Vai arī tu samierinies, ka viņš ir pārtraucējs?
-Mēs par to runājam. -Labi.
Un viņš ir stipri labojies.
-Jā. -Tāpat.
Vēl mēs katru vakaru mēģinām izstāstīt, kas nodarbina prātu,
jo negribam aiziet gulēt dusmīgi,
negribam aiziet gulēt aizkaitināti.
-Izrunājaties katru vakaru. -Katru vakaru.
Nav viegli.
Nav viegli, bet…
Es izvēlēšos, kam jāatbild.
Ebij, kāda ir tava mīļākā kļūda?
Mana pirmā laulība.
Un tā nekādā ziņā nav necieņa pret manu bijušo.
Runa ir tikai par mīlestību.
Reizēm mums jāsaprot, ko mēs gribam,
un to var uzzināt vienīgi,
saprotot, ka tas, kas mums ir, ir tas, ko mēs negribam.
Pareizi.
-Labi, paskatīsimies… -Atkal ar abām rokām…
Apsveicu!
ŅUJORKA
Šodien esam sapulcējušies, lai godinātu jūsu mīlestību.
Kāzu gadadiena ir datums kalendārā.
Bet es esmu pateicīga par tevi katru dienu un mīlu tevi.
Domāju, ka vairs nekad nespēšu mīlēt, bet tu pierādīji, ka es maldos.
Tu pierādīji, ka es smagi maldos.
Noslēdziet šo ceremoniju ar skūpstu.
Kas gan ir vēl svarīgāks par mīlestību?
Kā cilvēki to saprot, kā iegūst, kā zaudē.
Tas tiešām ir visu cilvēcisko pārdzīvojumu kodols.
Daudziem laulība ir augstākais apliecinājums tam,
ka viņi tic mīlestībai.
Tāpēc es gribu aprunāties ar mācītāju,
kura lepni un ar prieku laulā visdažādāko sabiedrības slāņu pārus.
Apžēliņ, šī man ir tāda laime. Esmu par jums lasījusi un…
VITNIJA IDŽANATENA LAULĀTĀJA
-Es arī par jums esmu lasījusi. -Jā, šo to.
Ziniet, pāris lietu.
-Neticiet visam, ko lasāt. -Es neticu. Neuztraucieties.
Kā jūs sapratāt: "Es varu palīdzēt cilvēkiem"?
Runāt ar viņiem par laulību,
kas nav vienkāršs temats.
-Nu… -Un, jā.
-Jūs viešat mīlestību un cerību… -Jā.
-…caur attiecībām. -Tieši tā.
Būdama kvīra melnā sieviete un tā tālāk,
es biju nostumta malā.
-Tāpēc mana teoloģija… -Jā.
…bija viesmīlība.
Pie galda, pie mana galda tev ir vieta.
Un domāju, ka to ļoti labi var pārcelt uz laulību. Tā ka…
Vai jūs uzaugāt viesmīlīgā un priekpilnā baznīcā?
Nē! Es uzaugu pentakosta baznīcā,
tā bija ļoti harizmātiska un pret visu to, kāda esmu es.
Es domāju: "Pagaidiet.
Tātad jūs gribat teikt: Dievs ir mīlestība, bet Dievs nemīl mani?"
Pag, pagaidiet.
-Esmu apjukusi. -"Jūs iebāzīsiet Dievu kastē…"
-Pareizi. -"…un atstāsiet mani laukā?"
Un atstāsiet mani laukā. Kur tā dara?
Ja Dievs ir tik dižens, kā mēs sakām, tad Dievs augšā debesīs,
vai kur nu Viņš tur ir, nav apmulsis vai izbrīnīts par mani.
Iestājos teoloģijas fakultātē lielā mērā, lai dotu pretsparu šim vēstījumam.
-Kāda pašizpratne. Ak kungs. -Es biju dūšīga.
Tā ka, jā. Tā tiešām ir mīlestība,
un es domāju, ka tā tiešām ir visa kodols.
Kad runājam par dumpiniekiem,
mēs to uztveram kā dumpošanos pret kaut ko,
bet reizēm, ziniet,
dumpiniekam reizēm vajag dziļi ievilkt elpu un nomierināties.
Saprast, kā viņš patiešām jūtas, un tad turpināt.
-Jūs vairs neesat precējusies. -Vairs neesmu.
Mums ir ļoti līdzīgi dzīvesstāsti,
kad man bija jāizšķiras - palikt vai ne…
Pienāca brīdis, kad es…
mani tas vairs neapmierināja.
Mani tas neapmierināja. Es nolēmu aiziet.
Jūsu laulība bija izlikta visu apskatei
jau no paša sākuma.
Teicāt, ka jūsu drosmīgākais lēmums bija palikt…
-Pareizi. -…laulībā.
Nav teikts, ka tas der visiem.
Gribēju teikt, ka mans drosmīgākais lēmums bija aiziet.
Katrā ziņā.
Un tātad tas lēmums, kas… kā jūs palikāt?
Tas ir ārkārtīgi personiski.
Ar psihoterapijas un labu draugu palīdzību
man bija jāpieņem lēmums, kas, manuprāt, derēja man.
Tāpēc, ka neviens cits nedzīvo šajā laulībā.
Neviens cits. Visa pasaule teica: "Mēs zinām, ko viņai vajadzētu darīt."
Bet neviens nevar zināt, kas notiek svešā laulībā,
-kur nu vēl šo cilvēku sirdī un prātā. -Tas vai… Jā.
Šis meklējumu ceļš jāiziet pašam.
Nokļūšana līdz lēmumam ir mokoša.
-Tā daļa. Jā. -Ļoti sāpīga.
Pārdzīvojusi visas šīs ārkārtējās pārdomas,
vilšanos, mazdūšību, dusmas, tiklīdz biju izlēmusi, es sajutu mieru.
Domājat, ka būtu pieņēmusi tādu pašu lēmumu,
ja jūs nebūtu sabiedrības uzmanības centrā?
Pilnīgi noteikti. Jā. Tāpēc, ka šis lēmums skāra manu patību.
-Skaidrs. -Jā.
-Lēmums skāra mūsu patību… -Jā.
…un viņa patību.
Es domāju tā: savā būtībā viņš ir labs cilvēks.
Viņš ir mīlošs, gādīgs, uzmanīgs cilvēks.
-Un es viņu mīlu no visas sirds. -Jā, katrā ziņā.
Ja jūs nebūtu uzmanības centrā,
-domājat, viņš būtu jums izstāstījis? -Nē.
Tāpēc, ka viņš bija tik ļoti apmulsis un nokaunējies par to.
Domājat, mēs esam pelnījuši zināt?
Manuprāt, tas ir viens no mūžsenajiem jautājumiem.
-Vai ne? -Domāju, ka ir apstākļi,
kuros izstāstīt būtu cietsirdīgāk nekā nestāstīt.
Pilnīgi piekrītu.
Dažreiz noslēpumi ir jāatklāj,
bet citreiz nav.
Ja cilvēks nezina, ka viņam nodarīts pāri,
vai nenodarīsim lielāku pārestību…
-Izstāstot. -…izstāstot?
Daļēji tāpēc labi nodzīvota dzīve ir sarežģīta dzīve.
Tāpēc, ka jāuzdod sev šie smagie jautājumi.
Nevar vienkārši pārslīdēt pāri.
Jā.
MĪLI MANI
MĪLU TEVI NO VISAS SIRDS
Laulība, cerams, ir kopīga ceļa iešana,
dalīšanās mīlestībā, mīlestības radīšana, smiekli.
Un tomēr daudziem Savienotajās Valstīs un citviet pasaulē
laulība var būt ierobežojoša, pazemojoša un bīstama.
Mani piespieda apprecēties 19 gadu vecumā,
atdeva vīram kā kaut kādu lietu.
Mani atdeva viņam kā īpašumu.
Esmu uzaugusi šeit, Bruklinā, galēji ortodoksālo ebreju kopienā,
kur vecāki parasti vienojas par laulībām…
FREIDIJA REISA UNCHAINED AT LAST DIBINĀTĀJA
…ar savedēja starpniecību.
Kad tu zināji, ka būs kāzas,
vai sākumā samierinājies ar to,
jo tā bija noticis ar visām tavām paziņām,
vai arī jau tad juti, ka tas nav pareizi?
Es ne tikai samierinājos ar to, es par to priecājos.
Man nenāca ne prātā, ka šī ir uzspiesta laulība.
Kad gāju pa baznīcas eju ar platu smaidu sejā,
tas bija slazds, šaušalīgs slazds.
Bet es to nesapratu, līdz nebiju iekritusi.
Viss kļuva acīmredzami slikti nedēļu pēc kāzām.
Tad pirmo reizi mans toreizējais vīrs mežonīga naida lēkmē
izsita ar dūri sienā caurumu,
un pēc pāris dienām pirmo reizi piedraudēja nogalināt mani.
Tu domāji: "Labi, man jāuzvedas labāk"?
Vai domāji, ka tev ir pienākums
kaut kā mazināt viņa dusmas?
Absolūti.
Kad sapratu, ka neviens nepalīdzēs man bēgt,
sāku krāt naudu, lai tiktu prom.
Tas nebija viegli,
tāpēc ka vīrs nepieļāva, lai man būtu kaut kas savs.
Viņš pārmeklēja visas manas personīgās mantas.
Vienīgā vieta, kur mājā varēju krāt naudu, bija brokastu pārslu kārba pieliekamajā.
Vajadzēja 15 gadus, lai tiktu prom.
Bet līdz ar to es zaudēju visus savus radus.
Sods par uzdrošināšanos bēgt ir izvairīšanās no manis.
Tu sakopoji visas savas sāpes un pārvērti tās misijā.
Šodien, uzvelkot šo kleitu,
es jūtos pavisam citādi, nekā pirmoreiz uzvelkot līgavas kleitu.
Šoreiz mani nepiespiež pakļauties.
Šoreiz es to daru kā izdzīvotāja un aizstāve.
BOSTONA
Gatavas protestēt pret bērnu laulībām un piespiedu laulībām Masačūsetsā?
Uzvilksim kleitas!
Es nodibināju Unchained At Last tāpēc, ka biju absolūti viena,
kad aizbēgu no savas piespiedu laulības.
Gribēju palīdzēt citām, kas nokļuvušas līdzīgos apstākļos.
Labi, sāk izskatīties pēc saķēdēšanas!
Jā.
Parasti līgavas kleita saistās ar laimi un romantiku.
Šīs kleitas ir citādas. Šīs kleitas simbolizē sacelšanos.
BĒRNU LAULĪBAS IR LIKUMĪGAS 44 ASV ŠTATOS
NEPILNGADĪGIE NEVAR PIEPRASĪT ŠĶIRŠANOS.
Organizācijā Unchained At Last redzam,
ka cietušās, ar kurām strādājam, ir no visdažādākajām kopienām.
Ļoti maz amerikāņu zina, ka šī ir problēma.
-Tāpēc, ka es domāju… -Jā.
…valda augstprātība - tā ir problēma citur.
-Jā. -Es saku nē.
-Šī problēma un netaisnība… -Jā.
-…notiek šeit. -Pareizi.
Es dzīvoju Masačūsetsā…
KĀPĒC MASAČŪSETSĀ VĒL ATĻAUJ BĒRNU LAULĪBAS?
…un mani apprecināja bērnībā. Kad man bija 14 gadu,
ģimenes draugs sāka mani seksuāli izmantot.
16 gadu vecumā es paliku stāvoklī.
Vecāki aizveda mani uz maģistrātu,
un nepilnu desmit minūšu laikā visi dokumenti bija parakstīti.
Mājupceļā piestājām labdarības veikalā, nopirkām kleitu,
un mani apprecināja vecvecāku dzīvojamajā istabā.
Laiks pielikt tam punktu.
Mēs sākām šo procesu 2015. gadā,
prasījām šo vienkāršo, saprātīgo likumu,
kas nevienam nekaitē, neko nemaksā un novērš cilvēktiesību pārkāpumu.
Domājām, ka likumdevēji mūs apskaus un dos pieci,
un uzreiz pieņems šos likumus.
Tomēr tu to nepiedzīvoji.
Pat ne mazdrusciņ, kā tu labi zini.
Esmu uzrakstījusi daudz vēstuļu daudziem štata likumdevējiem
daudzos štatos visā valstī.
Daudz ko tādu, ko nekad nebiji domājusi, ka vajadzēs rakstīt.
Kad vēl nebija Freidijas, tas bija likumīgi visos štatos.
Atlikuši tikai 44. Jā.
Ļoti retos gadījumos var norādīt uz cilvēku un pateikt: "Tu to panāci."
Bet, Freidij, tu to panāci.
Ko mēs gribam?
Izbeigt bērnu laulības!
Kad mēs to gribam?
Tagad!
Pastāv tieša saikne starp, zini, gados jauno Freidiju
ar viņas degsmi un aktīvo iestāšanos par bērnu laulību izbeigšanu,
un tādu cilvēku kā Glorija Steinema.
Viņa arī sasaistīja savu personīgo pieredzi ar aktīvismu.
Dažām no mums ir bijuši aborti. Man ir.
"TAGAD" MARŠS UZ VAŠINGTONU 1986. G. MARTS
Dažādu iemeslu dēļ mums bijis jāizvēlas: dot dzīvību kādam citam
vai dot dzīvību sev.
Viņa to uzsāka kā žurnāliste.
Sākumā Ms. Magazine iestājās par sieviešu tiesībām uz vienlīdzīgu algu…
MĒS UZVARĒSIM
…darbu un sieviešu tiesībām būt precētām vai neprecētām.
Viņa sacēlās pret sievišķības atainojumu 20. gs. 50. gados
un izvēlējās iet savu, kategoriski neatkarīgo ceļu.
Es ēdu popkornu vienīgi kino.
Bez popkorna nav kino.
Pilnīga taisnība.
-Lai jauka skatīšanās! -Paldies.
GALVENĀ FILMA
Kad jūs meklējāt paraugu,
vai tas bija kāds cilvēks
kino vai kultūrā kā tādā?
GLORIJA STEINEMA RAKSTNIECE
Nu, noteikti Brokastis pie Tiffany.
BROKASTIS PIE TIFFANY, 1961
Tur pirmoreiz redzēju uz ekrāna sievieti,
kas bija neatkarīga, seksuāla.
Taksi!
Pirmā sieviete, kurai uz ekrāna ļāva būt seksuālai un neprecētai.
Es tā nespētu.
Tas ir viegli.
Citas sieviešu lomas, Elizabete Teilore filmā Baterfīlda 8,
vai dažas Betas Deivisas…
Jā, viņas visas bija nolemtas.
-Nolemtas. -Jā.
Un tas bija, zin: "Lūk, mācība…"
"…aizskrien, izpriecājies, veido attiecības,
esi seksuāla būtne, un samaksāsi par to."
Ketrina Hepbērna parasti spēlēja tādas lomas…
Es dievināju viņas neatkarību.
Viņa bieži bija lietišķa sieviete, žurnāliste, juriste.
-Man tas šķita aizraujoši. -Jā. Viņu nekad neuzveica.
Nē.
Tikai tajā vienā ainā, kur viņa ir precēta ar Spenseru Treisiju.
GADA SIEVIETE, 1942
Debestiņ, Hārdingas jaunkundz, esat cietusi avārijā?
Kaunies, Alma. Kas tā sauc laulību?
Un viņš ir ļoti sašutis, jo domāja, ka pēc apprecēšanās
viņa vairs nebūs tik godkārīga.
Tāpēc viņa mēģina pagatavot viņam brokastis.
Viņa neprot pārsist olu.
Un neprot pagatavot kafiju.
Diezgan netipiski.
Pareizi. Tu neproti pagatavot kafiju? Tas nekas.
20. gs. 50. gados mēs domājām, ka precēsimies ar to, par ko gribētu kļūt.
Pašas par to nevarējām kļūt.
Es ceru, ka jums tas gāja secen.
Skaidrs, ka sievietes vēl nebija tik neatkarīgas,
tomēr neatkarīgākas, nekā jūs pieredzējāt 50. gados.
-Tajā laikā sievietes dzīvoja vīra dzīvi… -Jā.
Un tāpēc laulība mazliet atgādināja nāvi.
Tāpēc, lai neapprecētos, vajadzēja aizbraukt tālu prom,
un tāpēc es nokļuvu Indijā.
Es īsti nezināju, par ko dumpojos,
bet zināju - ja izdarīšu nākamo tradicionālo izvēli,
tad tā man būs pēdējā.
Šķiet, man vienmēr bijušas vairākas mazas laulības.
Tiešām svarīgas attiecības,
bet tām bija pašām savs mūžs.
Vai ne? Bet mēs joprojām esam draugi.
Ja cilvēki tiešām mīlējuši viens otru, tas nekur nepazudīs.
-Nē, mīlestība izdzīvo. -Taisnība.
Pēc 54 gadiem joprojām mīlam viens otru.
Mēs joprojām iemīlamies arvien vairāk, pat tagad.
Tikai tāpēc, ka tas ir ceļš. Vēlāk ierauga daudz ko vairāk.
Sāk redzēt: "Viņa ir kļuvusi smukāka. Viņa…"
Man patīk, ka tu raksti man dziesmas. Mēs saderam kopā. Tā ir.
Tevis dēļ jūtos tā, ka gribētu apprecēt tevi vēlreiz.
-Vēl vienu gredzenu. -Nē.
Šodien darināsim gredzenu labajai rokai.
Uz kreisās rokas parasti valkā laulības gredzenu
vai saderināšanās gredzenu, "esmu aizņemta" gredzenu.
DŽILLA PLETNERE JUVELIERE
20. gs. 20. gados
strādājošās sievietes sāka valkāt gredzenus uz labās rokas
kā zīmi savai neatkarībai.
Mums šeit ir visapbrīnojamākās,
stiprākās, neatkarīgākās strādājošās sievietes, ko pazīstu.
-Tātad mēs darināsim gredzenus, dāmas. -Neticami.
-Tāds satraukums. -Jā, esmu ļoti satraukta.
Esam sagatavojuši paraugus, dažādus stilus.
Oho. Tas ir skaists.
Sieviete, kas zina, ko grib.
Ja ir tādas rokas…
-Tiešām. -Jā.
Man ir ļoti mazi pirksti. Nevaru vilkt lielu gredzenu.
Šis ir pareizais biezums. Man patīk.
Sāksim!
-Vaska gabaliņš, juveliera zāģītis. -Labi.
Jauki, ka tu mums tā uzticies.
Jā.
-Labi. -Turi vaska stienīti šādi.
Sapratu. Cik forši.
-Turi taisni, šādi. -Šādi?
Pirmā daktere sieviete ASV, Elizabete Blekvela,
atklāja savu pirmo slimnīcu šeit kopā ar māsu Emiliju.
Tā bija pirmā slimnīca, ko vadīja sievietes,
kurā apkalpoja sievietes un mācīja par ārstēm un māsām.
Tolaik tas bija ļoti skandalozi.
-Vai ne? Vai viņām nedraudēja… -Jā.
-…ar dažādu izrēķināšanos? Vai ne. -Jā.
Apkārtnes vīrieši izturējās ar milzīgu neuzticību.
Elizabetei Blekvelai bija ļoti grūti
kļūt par kvalificētu ārsti.
Sākumā viņu uzņēma medicīnas skolā, lai pasmietos,
bet viņa izturēja un kļuva par pirmo sievieti Amerikā,
kas ieguvusi grādu medicīnā.
Pēc tam viņas ar māsu Emiliju
šeit aprūpēja neskaitāmas sievietes un bērnus.
Tāpēc par godu māsām Blekvelām, kas…
Ne viena, ne otra neapprecējās. Šīs centīgās sievietes.
Tāpēc mēs darinām savus gredzenus labajai rokai.
Šis ir smags darbs.
Kura pirmā pārzāģēs?
-Mamma vai meita? -Nesacentīsimies.
Gandrīz jau ir.
Būs forši uzvilkt to labās rokas pirkstā.
Man tas patīk.
-Skaists, tik gluds un apaļš… -Tā ir. Jā.
…un tas ir brīnišķīgi.
-Ļoti glīts. Man tiešām patīk. -Vai ne? Jā. Paldies.
Domāju, šis varētu būt mans veiksmīgākais darinājums.
Tas ir lielisks.
Mūsu laulības gredzenā
ir iegravēts kuģis, uz kura iepazināmies,
un gliemezis, tāpēc ka es svārstījos un vilcinājos.
Bet viņš izturēja un palika.
Man vispārsteidzošākais ir tas, cik brīnišķīgi viss ir sanācis.
Nezinu, ko es darītu šajā pasaulē bez tevis. Nudien nezinu.
Mani pārņem šausmas.
Es esmu atraitne.
Un skaistākais, ka atklāju, ka varu iemīlēt vēl vienu cilvēku,
un manā sirdī ir vieta gan pirmajam vīram, gan jaunajam dzīvesbiedram.
Tiešām jauks atklājums un pieredze,
tiklīdz es tai ļāvos, tas varēja notikt.
Daudziem, kas nav atraitņi,
ir grūti saprast, kā mēs kā atraitnes varam dzīvot tālāk.
ŠOVAKAR BUMBOJAM
Nav slikti!
LOSANDŽELOSA
CAMP WIDOW IR PROGRAMMA, KURĀ ATRAITŅI VAR ATSPIRGT
UN IEGŪT JAUNUS DRAUGUS
Labais!
Kā tu no šoka, sērām
tiki līdz brīdim, kad saprati, ka vari izmantot savu pieredzi,
lai palīdzētu citiem?
Es nodibināju Camp Widow,
lai cilvēkiem atrast citus atraitņus būtu vieglāk nekā man.
MIŠELA NEFA ERNANDESA CAMP WIDOW DIBINĀTĀJA
Man bija 35 gadi un seši bērni. Kā lai dzīvo?
Tā nu es domāju: "Droši vien jāpajautā citām atraitnēm."
Kā tu atradi citas atraitnes?
Sāku meklēt uz labu laimi, jautāju:
"Tu pazīsti kādu atraitni? Tu pazīsti kādu atraitni?"
Es jautāju:
"Ko dara ar laulātā apaviem? Cik ilgi valkā laulības gredzenu?
Tu guli savā gultas pusē, viņa pusē vai vidū?"
Beigās bija izveidojusies kopiena. Es gribēju, lai tā ir arī citiem.
Vienīgais, kas ir sliktāks par atraitnību,
ir atraitnība vientulībā.
Mēs varam pasmieties. Varam paraudāt. Varam izturēties dabiski.
Mums nekas nav jāskaidro.
Mēs runājam, priecājamies,
bet pēkšņi izplūstam asarās, labi.
Pilnīgi normāli.
Pilnīgi normāli. Nekas traks.
Dzīvojam tālāk.
Visiem ir sajūta, ka viņi var kaut ko dot.
Tāpēc mēs spējam pieņemt, jo zinām, ka vienā brīdī
mēs varēsim arī dot.
Labi, Markela, sit iekšā!
Paskat!
Es sportā kļūstu nikna sāncense.
Es cīnos tikai tad,
kad uzskatu, ka man ir iemesls cīnīties, bet…
Mums jāuzveic viņas mammas komanda.
Labi, Čelsij!
Tu vari!
Tieši renē, dāmas un kungi.
Jā!
-Pag, tā ir mana mamma? -Domāju, ka…
Ko?
Tas izskatījās diezgan iespaidīgi.
Labi, domāju, ka jāmet miers, kamēr esam vadībā.
Kā tevi sauc?
-Sofija. Ļoti patīkami. -Ļoti patīkami, Sofij.
Tātad Sofija atklāja, ka ir stāvoklī, pēc vīra nāves.
Man tolaik bija 31 gads, vīram bija 33.
Pilnīgi negaidīti - infarkts.
Es pamanīju Mišelas organizāciju.
Svarīgi, ka cilvēks uz savas ādas ir izjutis un saprot,
kā es jūtos.
Protams. Katrā ziņā. Cik vecs ir tavs bērns?
-Viņai ir pusotrs gads… -Ak kungs.
-…un viņa ir vesela un laimīga, un… -Burvīga.
Es skraidu viņai pakaļ.
Tā ka dzīve mēdz sagādāt negaidītus pārsteigumus.
Ja runājam par dūšīgām sievietēm,
tas parāda, cik labi pielāgojamies, kad dzīvē viss nenotiek kā paredzēts.
Jā. Kad dzīve sagādā pārbaudījumu.
Man laimējās, ka 2015. gadā nokļuvu Camp Widow.
Pirmo reizi.
GREISA VILJAFUERTE ATRAITNE 39 G. V.
Septiņus vai astoņus mēnešus pēc Linnas nāves. Paldies dievam.
Esmu runājusi ar daudziem vecākiem LGBT kopienas pārstāvjiem,
kas nedrīkst atklāt, ka zaudējuši partneri, savu cilvēku.
Skaidrs, ka tas piešķir sērām papildu dimensiju.
-Ja cilvēkam ir noteikts dzīvesveids… -Jā.
…viņš nemainās tikai tāpēc, ka tagad šis likums attiecas uz viņu.
Mūs ar Linnu apsaukāja jau pašā attiecību sākumā,
tāpēc mēs nesadevāmies rokās, ja nu vienīgi dažās vietās.
Pēc vienlīdzīgu laulību atzīšanas, ja sieviete saka "mana sieva",
es tāda… Vai tā drīkst teikt?
Joprojām saglabājusies šī baiļu un aizsardzības kārta.
Tas ir noticis ļoti strauji.
-Es domāju, cīņa bija ilga… -Garš ceļš, un tad…
-Jā, un tad… -Jā.
-…daudz kas notika ļoti strauji. -Progresa ātrums, jā.
Es iznācu atklātībā, kad tika apspriests Laulības aizsardzības likums.
Es biju godīga, likumpaklausīga katoļu skolniece no imigrantu ģimenes.
Ja valdība tā nosaka,
un mani vecāki to lasa, visi to lasa,
tad tā tam ir jābūt.
Saprotat?
Visu mūžu līdz pat pēdējam laikam,
salīdzinot ar tevi vai tevi,
visi zināja, bet neviens to neatzina.
Mana meita kļuva progresīva daudz straujāk,
un tas tiešām ļoti ietekmēja mani.
Kad 2008. gadā piedalījos mammas kampaņā, man bija ļoti grūti.
Viņa atbalstīja civilo savienību, bet neatbalstīja laulību.
Man bieži jautāja: "Vai tu nepiekrīti savai mātei?"
Atbildēju: "Jā, ir tādas jomas." "Vai pastāstīsi?"
Es teicu: "Nē."
Negribēju kļūt par ēsmu, ko izmanto pret viņu.
Bet es arī nespēju, ziniet, spogulī paskatīties sev acīs un…
un izlikties, ka mums nav domstarpību,
tāpēc ka tolaik tādas bija un diezgan būtiskas.
Tad atzīšos,
ka nebiju domājusi par laulību, līdz man
bija pāri 20, un draugi sāka precēties.
Man šķita šokējoši,
-ka ne visi mani draugi… -Jā.
…var apprecēties.
Likumīga laulība. Es saprotu, kāpēc tas ir svarīgi.
Kad man vajadzēja zvanīt, varēju teikt,
ka esmu viņas dzīvesbiedre, nevis māsa, māsīca vai mamma.
Būt tai, kurai ir pienākums to darīt, bija liels gods,
tas deva apstiprinājumu.
Es nospiedu kremēšanas pogu.
Man tas bija liels gods. Arī sirdi plosoši, bet tas…
Es biju īstā dzīvesbiedre.
Es veiksmīgi īstenoju "līdz nāve mūs šķirs".
Un tā ir daļa no mūsu mīlasstāsta.
-Lielisks stāsts. -Tā ir, vai ne?
Es domāju, mums joprojām ir kopīgas atmiņas.
-Viņa bola acis. -Daļa no mana mīlasstāsta.
-Dievīgi. -Jā.
Mūsu kāzu programmā bija citāts:
"Paturēt var vienīgi to mīlestību, ko atdod."
Jāatdod, lai to līdz galam novērtētu
un izjustu uz savas ādas.
Reizēm mīlēt nozīmē cīnīties par šo cilvēku.
Cīnīties par jūsu mīlestības atzīšanu.
Mūsu pasaulē tagad ir daudz vairāk vietas dumpiniekiem.
Kustība par geju laulību atzīšanu, es gribu uzslavēt to,
ka es un miljoniem citu nogājuši šo evolūcijas ceļu.
Katrā ziņā.
Kad jūs tiekaties ar šiem pāriem, kas meklējuši jūsu palīdzību,
meklējuši jūsu padomu,
vai viņi nostiprina jūsu izvēles pareizību?
Iepazīstoties tuvāk ar šiem pāriem, es iekļaujos ne tikai viņu dzīvesstāstā,
bet arī ģimenē.
Visžēlīgais Dievs,
mēs pateicamies tev par rokām, ko turu.
Rūbens un Ari ir kvīru pāris
no Losandželosas nomales.
Kopiena ir konservatīva,
un viņiem nebija radu, kas atbalstītu viņu savienību.
Viņus burtiski padzina.
Viņi mētājās no viena dīvāna uz otru.
Tad viņi jautāja:
"Tu varētu mūs salaulāt?"
Atbildēju: "Noteikti jūs salaulāšu."
Viņi tādi: "Neviens neatnāks, tāpēc būsim tikai mēs trijatā."
Es teicu: "Nē, tā nebūs. Šīs kāzas būs mana dāvana."
Iegāju internetā un paziņoju:
"Meklēju kvīru fotogrāfu un foršu vietu." Tā es uzrakstīju.
Un beigās frizūras, kāzu rīkotāju, torti,
absolūti visu šis pāris saņēma dāvanā.
Jā!
-Jā. -Hei!
Hei, princese. Es tāda: "Ko?"
Skaisti.
Rūbens būs šokā.
Vienmēr esmu juties kā Rūbens.
Līdz pusaudža gadiem nezināju, kas tas ir.
Iepazinos ar Ari kā meitene, bet viņa bija pretimnākoša
un pieņēma mani.
Teica: viņai vienalga, vai esmu vīrietis, sieviete, vienalga kas,
viņa mīl mani tādu, kāds esmu.
Jūtos labāk nekā lidojumā.
Jūtos kā mākoņos.
Saka, ka zelta zivtiņa esot tik liela, cik tās vide.
Ja zelta zivtiņu ieliek mazā akvārijā, tā paliek maza.
Mums izdevās iemest Ari un Rūbenu milzīgā okeānā,
un viņi var augt.
"Dārgie kvīri, mēs esam pulcējušies,
lai būtu liecinieki Rūbena un Ariadnas savienībai."
Kopiena sadevās rokās, lai sarīkotu pārim sapņu kāzas,
kuras viņi neticēja, ka ir pelnījuši.
Svešinieki kļuva par tuviniekiem.
Kā izvēlēta ģimene.
-Izvēlēta ģimene. -Izvēlēta ģimene. Skaisti vārdi.
Pieejiet mazliet tuvāk.
Ari, mēs daudz esam pārdzīvojuši. Es mīlu tevi itin visā.
Gan visaugstākajos kāpumos, gan viszemākajos kritumos.
Es gribu būt tev blakus mūžīgi.
Rūben, dzīve ir traka, bet būtu vēl trakāka bez tevis.
Tu esi mans gara radinieks. Ko vēl lai saka?
Esmu gatava precēties ar tevi.
Gribat, lai pasteidzos?
Ar Kalifornijas štata piešķirtajām pilnvarām
pasludinu jūs par vīru un sievu. Nostipriniet savu savienību ar skūpstu.
Esam satikušas vairākas neparastas sievietes
šajos dumpinieču meklējumos.
Mana izvēle var nebūt tava izvēle
vai Glorijas, mācītājas Vitnijas vai Ebijas izvēle,
bet mums vajag gan sabiedrības atbalstu,
gan iekšējo gara spēku,
lai pieņemtu lēmumus, kas der mums.
Visas šīs sievietes dod pasaulei savu mīlestību.
Vairo mīlestību sev un savai ģimenei,
reizēm sāpīgi pārvērtējot, ko viņām pēc smaga zaudējuma
nozīmē mīlestība.
Bet galu galā tas vieš manī stipru cerību,
ka mīlestība tiek lolota,
radīta un dāvāta.
Nekad neaizmirsīšu, mammu.
Mēs bijām pasākumā, un runātāja teica:
"Es esmu mīlējusi un tikusi mīlēta,
-bet pārējais ir tikai fona mūzika." -Taisnība.
Es to atceros. Pastāvīgi par to domāju.
Es arī.
Tu esi Svari, bet es - Jaunava. Faktiski mēs esam nesavienojami.
Mēs burtiski pārrakstām zvaigznēs ierakstīto.
Grūti noticēt, ka varu dzīvot šo dzīvi kopā ar tevi.
-Katru dienu. -Tas ir mūsu dzīves brīnums.
-Jā. -Lai gan tas ir smags darbs,
un mēs tracinām viens otru,
-un visas parastās lietas. Jā. -Totāli tracinām.
Tāda ir ilgtermiņa savienība.
-Tagad drīksti mani noskūpstīt. -Tātad…
Viss? Jauki.
Tātad drīkstam celties?
Nē. Tu paliksi, es braukšu mājās.
Atstāšu viņu šeit.
Tulkojusi Dace Andžāne