Треба трохи від тебе відсунутися.
-Весільні дзвони. -Так.
Отак.
-Готові? -Так.
Шлюб – прекрасний. Шлюб – відчайдушний.
Ви ніби занурюєтеся в буття іншої людини.
Не завжди буває легко й приємно,
але зобов'язання означає, що ви не здаєтеся.
Кохати й бути коханою – найбільш складний, сміливий,
й вразливий досвід у житті людини.
А оскільки «кохати» – дієслово, це безперервна подорож.
Це безперервний прояв сміливості й сили,
а для деяких жінок у певних обставинах – це виклик.
Щоб бути сильною духом, треба навчитися любити так,
як тобі здається правильним.
Ця боротьба, яку жінки ведуть практично від початку історії,
в тому числі за свободу волі, свободу дій і самостійність
вибору того, що нам підходить.
Мені цікаво дослідити стосунки
в усій їхній складності
й знайти людей, які самі проклали шлях у коханні.
Що ми хочемо?
Покласти край шлюбам з дітьми!
Я виконала заповіт: «поки смерть не розлучить нас».
Челсі!
Мазаль тов!
СИЛЬНІ ДУХОМ ЖІНКИ – БУНТАРКИ
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
Гей, гей. Давай. Молодець.
Закохатися – значить почуватися на 100% комфортно
в присутності іншої людини.
Кохання – це коли ти постійно
хочеш бути поряд, байдуже, вдень чи вночі,
байдуже, що ти робиш. І з кожним днем це почуття зростає.
Це дуже приємно.
Здається, ви – я знаю, це кліше – просто створені
одне для одного.
ЕББІ ВЕМБАХ – ЧЕМПІОНКА, ФУТБОЛ КУБОК СВІТУ / ОЛІМПІАДА
Ви познайомилися на бібліотекарській конференції?
-Так. -Дуже сексуально.
Надзвичайно.
Я люблю бібліотеки. Люблю бібліотекарів.
Тож це просто…
ҐЛЕННОН ДОЙЛ ПИСЬМЕННИЦЯ / АКТИВІСТКА
-…ідеальне знайомство. -Так.
Я – фанатка Еббі вже не одне десятиліття.
Еббі Вембах – одна з найвизначніших футболісток…
-За всі часи. -Так. Серед жінок і чоловіків.
-Так. -У всьому світі.
Ми дуже нею захоплюємося, тому говоримо одночасно.
І Ґленнон Дойл, яка починала з блогу мами-християнки.
-По-перше, всі ці жінки… -Вона пише, веде подкасти…
Здається, вона – людина, яка підключена до всесвіту.
Вони створили надзвичайний шлюб.
Точно бунтарки.
Їм довелося дуже ризикувати, щоб дати шанс коханню.
І їм було дуже важко зрозуміти, як будувати життя разом…
Але їм це вдалося.
У мене був дуже проблемний шлюб з хорошим чоловіком.
Та якось я поїхала на конвенцію, де побачила її.
Я встала й отак розкрила обійми.
Зрозуміла, що на мене дивляться, тому вклонилася.
Я подумала: може, вона
вважатиме мене письменницею-дивачкою,
яка всім вклоняється.
-А ти вклонилася у відповідь? -Вона єдина встала…
-Авжеж. -…і вона в дальньому куті
кімнати, а ще величезний стіл…
Тож довелося боком обходити його весь.
Це було так дивно.
Усе було дивно. Я тоді так спітніла.
Але я зрозуміла, що вперше в житті закохалася.
Я дуже злякалася, бо була заміжня
й мала трьох дітей.
Моє життя і, здебільшого, кар'єра були побудовані на вірі.
Мені багато разів казали:
«Якщо продовжиш ці стосунки – кінець твоїй кар'єрі».
Але я пам'ятаю, як думала:
це важливе перехрестя, на якому треба вирішити,
чи ти вперше в житті виявиш повагу до себе,
замість виявляти повагу до очікувань, які інші мають щодо тебе.
Якось я дивилася, як моя найменша збирається до школи.
І подумала: «Боже, я залишаюся в цьому шлюбі заради неї.
Та чи хотіла б я такого шлюбу для неї?
І якщо я не хотіла б такого шлюбу для неї,
чому я вчу її поганої любові і вважаю, що я хороша мати?»
Ми просто вирішили, що зробимо це.
І зробили це так обережно,
з такою повагою і любов'ю, як могли.
Спочатку всі були шоковані, це типова реакція.
Потім заспокоїлися, бо побачили, що в нас усе добре й ми щасливі,
тож я рада, що ми були впевнені.
Скільки ти вже заміжня?
Уже 11 років.
У мене точно не така історія, як у вас.
Ти такого не робила?
Ні. Ми з чоловіком познайомилися в юності…
й ми дружили років дванадцять…
-Ого. -…поки не стали зустрічатися.
Як ви переключилися з дружби на… Як ви зрозуміли?
Ми обоє розсталися з іншими.
Заспокоювали одне одного
-з цього приводу. -Угу.
Якось ми вечеряли разом.
Він сказав: «Схоже, це побачення».
-І я така: «Невже?» -О боже.
«Може, так і є. Це побачення?» Отак усе починалося.
Хоч він не просив нашої згоди, й це було не потрібно,
якось приїхав до нас і сказав:
«Хочу, щоб ви знали: я зроблю їй пропозицію».
І я подумала: «Ура!»
Класно, що він не просив,
-а ввічливо повідомив. -Так. Повідомив.
А я просила її батьків.
Поговорила з ними, приїхала додому. У мене був цілий план.
Але я не могла чекати.
Залізла в шухляду зі шкарпетками, взяла обручку, повернулася.
Вона питає: «Зробити тобі кави?» І коли вона зайшла, я була готова.
Я просто… не могла більше й секунди чекати.
Це правда, що ваш чоловік робив вам пропозицію
-мільярд разів, поки ви не погодилися? -Разів 49?
Ні, лише тричі.
-Лише тричі. -Лише тричі.
Ми познайомилися на факультеті права. Він був як стихія.
Після випуску він запропонував мені одружитися.
Я відповіла: «Я поки що не готова одружитися».
Через рік він ще раз запропонував.
Він повернувся в Арканзас і обирався там до Конгресу.
Я працювала над матеріалами для імпічменту Ніксона.
Нічого особливого.
-Багато що в житті відбувалося. -Дрібничка.
Я сказала: «Давай почекаємо».
Я переїхала в Арканзас викладати на юрфаку,
а в кінці семестру
сказала: «Поїду в подорож,
вирішу, чи я справді роблю те, що хочу».
Дорогою в аеропорт ми проїжджаємо повз один будиночок.
І я просто так говорю: «Який милий будинок».
Це все, що я сказала.
Я повертаюся, він зустрічає мене
-й каже: «Я купив той будинок». -О боже.
-«Тепер ти мусиш вийти за мене». -О боже. Так!
Я й вийшла.
-Він купив простирадла, ліжко… -Ого. Оце так.
-…диван… -Молодець.
…каструлі й сковорідки.
Тож ми одружилися в тому будинку.
-У будинку? -У тому будиночку.
У всіх свої історії про кохання й те, як ти вчишся кохати…
як ділишся коханням,
як не боїшся його.
Дуже важливо, щоб люди почувалися комфортно
й упевнено, даруючи й приймаючи кохання.
Бо іноді приймати кохання…
набагато важче, ніж кохати.
-Це точно. -Абсолютно.
Ми вирішили, що найважливіше в стосунках – спілкування.
Сьогодні поспілкуємося через «Джанґу».
-Я готова. -Добре.
Це якась особлива «Джанґа»?
Це «Джанґа» стосунків.
-Стосунків… -Що?
Боже, я так нервуюся.
«Про що ви маєте дуже погане уявлення?»
Мені дуже важко дається приготування їжі.
Я просто виконую інструкції. А там першим пунктом:
«Жульєнізуйте моркву».
І я думаю: мені потрібен словник і Google, щоб виконати пункт один.
Ні. Двома руками не можна.
О, про це можна довго говорити.
«Які погані звички інших людей вас бісять?»
Моя улюблена тема!
Усе життя на це чекала!
-Давай, дівчино! -Поїхали.
Я найбільше не люблю, коли переривають.
Я намагаюся виправитись.
-Мій чоловік теж перериває. -Як ти реагуєш?
Ти говориш… Я сама перервала тебе, щоб запитати.
Ти говориш про це?
Чи ти просто приймаєш його таким переривальником?
-Ми про це говоримо. -Ясно.
І стало набагато краще.
-Так. -У нас теж так.
А ще ми щовечора намагаємося говорити, що думаємо,
і ніколи не лягаємо спати не тільки злі,
а й просто роздратовані.
-Усе з'ясовуєте. -Щовечора.
Це нелегко.
Нелегко, але…
Я оберу, кому на це відповідати.
Еббі, яка твоя улюблена помилка?
Мій перший шлюб.
З усією повагою до моєї колишньої.
Річ лише в коханні.
Іноді треба розуміти… що ми хочемо,
а це можна зрозуміти лише тоді,
коли ми не хочемо того, що в нас є.
Так.
-Подивимося… -Ти робиш це двома руками…
Мазаль тов!
НЬЮ-ЙОРК
Сьогодні ми зібралися тут, щоб відсвяткувати ваше кохання.
Річниця – лише дата в календарі.
Але я вдячна тобі за кожен день, і я тебе кохаю.
Я думала, що ніколи більше не любитиму, та ти дав побачити,
як я помилялася.
А тепер можете скріпити союз поцілунком.
Що важливіше за кохання?
Те, як люди його розуміють, як добиваються й втрачають.
Воно – в центрі існування кожної людини.
Для багатьох шлюб – найвищий прояв
віри в кохання.
Я поговорю з священнослужителькою,
яка з гордістю й радістю єднає шлюбом людей з усіх верств суспільства.
Боже, це таке задоволення. Я про вас читала.
ВІТНІ ІЯНАТЕН СВЯЩЕННОСЛУЖИТЕЛЬКА
-Я теж про вас читала. -Може, трохи.
Пару фактів.
-Не вірте всьому, що пишуть. -Не переживайте, не вірю.
Як ви вирішили: «Я можу цим займатися. Допомагати людям»?
-Говорити з ними про шлюб… -Ага.
…а це непроста тема.
-Гм, ну… -І – так.
-Ви несете любов і надію… -Так.
-…через стосунки. -Так.
Я темношкіра жінка-квір – через усе це
я всюди меншина.
-І це моя теологія… -Так.
…бути привітною.
За моїм столом для вас знайдеться місце.
І це дуже добре поєднується зі шлюбами. Отже…
А ви виросли в церкві, де вітали всіх і ділилися радістю?
Ні! Я виросла в церкві п'ятдесятників.
Вони страшні харизмати й виступають проти всього, чим я є.
Я подумала: «Хвилинку.
Ви кажете, що Бог – це любов, але мене Бог не любить?»
Зачекайте.
-Щось я не розумію. -«Для Бога місце є…».
-Точно. -«…а для мене – ні?»
Для мене – ні. Хто так робить?
Якщо Бог такий великий, як ми кажемо, Бог там, на небі –
чи де Бог є – не бентежиться й не дивується мені.
На факультеті богослов'я
нас вчили протилежного.
-Ви добре себе розуміли. Боже. -Я вже давно сильна духом.
Це і є справжня любов.
І вона – головна.
Коли ми говоримо про бунтарок,
завжди припускаємо, що люди бунтують проти чогось,
але іноді
бунтарям і бунтаркам треба просто глибоко вдихнути й заспокоїтися.
Зрозуміти, що вони насправді почувають, і лише тоді продовжувати.
-Ви більше не в шлюбі. -Я більше не в шлюбі.
Ваша історія дуже схожа на мою,
і я теж мусила обирати, залишатися чи йти.
І в якусь мить я
зрозуміла, що не зможу так.
Просто не зможу. І я вирішила піти.
Про ваш шлюб знали всі
від самого початку.
Ви казали, що найсильніший ваш учинок був залишитися…
-Так. -…в шлюбі.
Але це не всім підходить.
Я саме хотіла сказати, що мій найсильніший учинок був піти.
Авжеж.
Тому скажіть, чому ви залишилися?
Це дуже особисте.
Після терапії і з підтримкою друзів
я мусила прийняти рішення, яке було правильне саме для мене.
Бо це не чийсь там іще шлюб.
Ні. А світ говорив: «Ми знаємо, як їй слід учинити».
Ви не знаєте, що діється в шлюбах інших людей,
-що вже казати про їхні серця й думки. -Так.
Цей пошук треба виконати самостійно.
Приймати рішення надзвичайно важко.
-Цей момент. Так. -Це болісно.
Після глибоких роздумів,
розчарування, занепаду духу, злості… Щойно я це пройшла – я заспокоїлася.
Думаєте, ви прийняли б таке саме рішення,
якби не були публічною особою?
Цілком. Так. Бо це рішення стосується мене.
-Ясно. -Так.
-Воно стосується нас… -Так.
…його.
Я думала так: узагалі він дуже хороша людина…
…любляча, ніжна,
-турботлива, я його кохаю усім серцем. -Так. Авжеж.
Якби за вами не спостерігав увесь світ,
-думаєте, він вам сказав би? -Ні.
Йому було так ніяково і, знаєте, соромно.
Вважаєте, ми заслуговуємо на те, щоб знати?
Мабуть, це одне з одвічних питань.
-Правда ж? -Я вважаю, що за певних обставин
сказати – жорстокіше, ніж не сказати.
Тут я з вами погоджуся.
І що іноді секрети треба розкривати,
а іноді не треба.
Якщо хтось не знає, що його скривдили,
чи треба кривдити ще більше…
-Сказавши. -…сказавши?
Саме тому добре прожите життя – це складне життя.
Бо доводиться ставити такі важкі питання.
Не можна просто ковзати по поверхні.
Так.
ЛЮБИ МЕНЕ
Я ЛЮБЛЮ ТЕБЕ ВСІМ СЕРЦЕМ
Ми сподіваємося, що шлюб – спільна подорож,
обмін любов'ю, творення любові, сміх.
Однак для багатьох людей тут, у США, й в усьому світі
шлюб може бути недосяжний, принизливий чи небезпечний.
Мене змусили вийти заміж у 19 років,
віддали моєму чоловікові як річ, якою можна володіти.
Віддали, як власність.
Я виросла прямо тут, у Брукліні, в громаді ортодоксальних євреїв,
де зазвичай батьки обирають тобі в пару…
ФРЕЙДІ РАЙСС ЗАСНОВНИЦЯ «НАРЕШТІ ВІЛЬНІ»
…незнайомця через сваху.
Коли ви дізналися, що вас віддають заміж,
ви спочатку скорилися,
бо так було з усіма, кого ви знали,
чи навіть тоді вам здалося, що це неправильно?
Я не скорилася. Я цьому раділа.
Я взагалі не думала, що це примус до шлюбу.
Коли я йшла під вінець, широко всміхаючись,
я прямувала в жахливу пастку.
Але я не розуміла цього, поки не опинилася в ній.
Стало зрозуміло, що все погано через тиждень шлюбу.
Тоді мого колишнього чоловіка охопила несамовита лють,
він пробив кулаком стіну,
а через два-три дні вперше сказав,
що вб'є мене.
Чи подумали ви тоді: «Я мушу виправитися»?
Чи вважали, що це ваше завдання –
зменшити його агресію?
На сто відсотків.
Коли я зрозуміла, що ніхто не допоможе мені втекти,
я почала відкладати гроші, щоб вирватися звідти.
Це було важко,
бо чоловік не дозволяв мені мати нічого власного.
Він переглядав мої особисті речі.
Єдине місце, де я могла зберігати гроші – коробка з-під пластівців
у кухонній шафці.
У мене пішло 15 років на те, щоб вирватися.
У процесі я втратила всю рідню.
Вони покарали мене за те, що я зважилася втекти, бойкотом.
Ви трансформували цей біль у місію.
Цей день геть інший
ніж той, коли я вперше наділа весільну сукню.
Сьогодні мене не примушують скоритися.
Сьогодні я наділа її як людина, яка вціліла й бореться.
БОСТОН
Готові боротися з дитячими й примусовими шлюбами в Массачусетсі?
Надіваймо сукні!
Я заснувала «Нарешті вільні», бо сама не мала жодної підтримки,
коли вирвалася зі свого шлюбу,
і хотіла допомогти іншим, хто опинився в такому становищі.
Тепер схоже на протест!
Так!
Зазвичай люди асоціюють весільні сукні із щастям і романтикою.
Ці сукні інші. Вони символізують бунт.
ШЛЮБИ З НЕПОВНОЛІТНІМИ ЗАКОННІ В 44 ШТАТАХ
НЕПОВНОЛІТНІ НЕ МОЖУТЬ ПОДАТИ НА РОЗЛУЧЕННЯ
У «Нарешті вільні» ми побачили,
що постраждалі, з якими ми працювали, потрапляли до нас з усіх громад.
Мало хто в Америці знає, що є така проблема.
-Я думаю… -Так.
…що люди помилково вважають, що ця проблема існує деінде.
-Так. -Ні, ні.
Це проблема й несправедливість,
-яка відбувається прямо тут. -Так.
Я – жителька Массачусетсу…
ЧОМУ ШЛЮБ З НЕПОВНОЛІТНІМИ ДОСІ ЗАКОННИЙ У МАССАЧУСЕТСІ?
…і я жертва дитячого шлюбу. Мені було 14 років,
коли мене почав розбещувати друг сім'ї.
У 16 років я завагітніла.
Батьки відвели мене в суд,
і менш ніж за десять хвилин документи була готові.
Дорогою додому ми заїхали в секонд-хенд, купили сукню,
і мене видали заміж у вітальні моїх діда й баби.
Пора покласти цьому край.
Ми почали цей процес у 2015 році:
просуваємо прості й зрозумілі законопроєкти,
які нікому не нашкодять, нічого не коштують і покінчать з насиллям.
Ми думали, законодавці обіймуть нас, потиснуть руку
і негайно приймуть ці закони.
Але так не сталося.
Та де там. Вам це добре відомо.
Я написала багато листів багатьом законодавцям
багатьох штатів.
Ви й не підозрювали, що про таке треба писати.
До початку роботи Фрейді це було законно в усіх штатах.
Залишилося лише 44. Так.
Дуже рідко можна вказати на когось і сказати: «Це ваша заслуга».
А це ваша заслуга.
Що ми хочемо?
Покласти край дитячим шлюбам!
Коли ми це хочемо?
Зараз!
Є прямий зв'язок між молодшими жінками, такими як Фрейді,
які з пристрастю боряться, щоб покласти край дитячим шлюбам,
і такими фігурами, як Ґлорія Стайнем.
Вона використала в активізмі свій власний досвід.
Деякі з нас робили аборти. Я робила.
«ТЕПЕР» МАРШ НА ВАШИНГТОН БЕРЕЗЕНЬ 1986 РОКУ
Є багато причин, з яких ми мали обирати: народити іншу людину
чи народити самих себе.
Вона почала цю роботу як журналістка.
Заснувала «Ms. Magazine», виступала за право жінок на рівну оплату праці…
ВОНА ПОДОЛАЄ
…на роботу і за право виходити або не виходити заміж.
Вона зневажала те, як жінок зображували в п'ятдесяті,
і обрала йти власним підкреслено незалежним шляхом.
Я їм попкорн лише в кінотеатрах.
Не можу дивитися кіно без попкорну.
Точно.
-Гарного перегляду. -Дякую.
ФІЛЬМ
Шукаючи взірці для наслідування,
ви надихалися
фільмами чи іншими проявами культури?
ҐЛОРІЯ СТАЙНЕМ ПИСЬМЕННИЦЯ / ФЕМІНІСТКА
Звісно, фільмом «Сніданок у Тіффані».
«СНІДАНОК У ТІФФАНІ» 1961 РІК
Я вперше побачила на екрані жінку,
яка була незалежна й сексуальна.
Таксі!
Це перша людина на екрані, якій можна було бути сексуальною і незаміжньою.
У мене так не виходить.
Це легко.
Ролі, які грали інші жінки: Елізабет Тейлор у «Баттерфілд 8»,
деякі ролі Бетті Дейвіс…
Вони були приречені.
-Приречені. -Приречені.
І завжди нам ніби давали урок:
«Якщо будете розслаблятися, розважатися й заведете стосунки,
будете сексуальною – ви заплатите за це».
Ролі, які зазвичай грала Кетрін Гепберн…
Мені подобалася її незалежність.
Вона часто грала жінок з кар'єрою: журналісток, адвокаток.
-Мене це дуже тішило. -Так. Вона ніколи не програвала.
Ні.
Але є одна сцена, де вона вийшла за Спенсера Трейсі.
«ЖІНКА РОКУ» 1942 РІК
Боже мій, міс Гардінг, ви потрапили в аварію?
Альмо, як тобі не соромно так говорити про шлюб!
Він дуже засмучується через неї, бо він думав, що після одруження
вона не буде такою амбітною.
І от вона намагається приготувати йому сніданок.
Вона не вміє розбивати яйця.
І не вміє варити каву.
Незвичний погляд.
Саме так. Не можеш зварити кави? Нічого.
У п'ятдесяті ми думали, що вийдемо за тих, ким хотіли бути.
Бо самі не могли ними стати.
Сподіваюся, вас це не торкнулося.
Жінки не могли вільно обирати свій шлях,
але були значно незалежніші, ніж ви в п'ятдесяті.
-Тоді ми жили життям чоловіка. -Так.
І через це шлюб був трохи схожий на смерть.
І щоб не виходити заміж, я мусила тікати дуже далеко…
тому я поїхала в Індію.
Я не зовсім розуміла, за що я борюся,
але знала: якщо зроблю наступний традиційний вибір,
він буде останній.
Думаю, в мене була низка маленьких шлюбів.
Стосунки, які були для мене важливі,
але тривали не вічно.
Але ми досі друзі.
Якщо ви з кимось справді любили одне одного, це ніде не зникає.
-Ні. Любов живе. -Так.
Ми любимо одне одного вже 54 роки.
Ми все більше закохуємося одне в одного. Навіть зараз.
Тому що це подорож. Час іде і ви бачите все більше.
Бачите: «О-о, вона стала гарніша. Вона…»
Я люблю, коли ти пишеш для мене пісні. Ми хороша пара. Правда.
Я б хотів ще раз з тобою одружитися.
-Купи ще одну обручку. -Ні.
Сьогодні робитимемо перстень для правої руки.
За традицією на лівій руці носять шлюбні обручки
або заручиновий перстень – сигнал «я зайнятий».
ДЖИЛЛ ПЛАТНЕР ЮВЕЛІР / СКУЛЬПТОР
У двадцяті
жінки, які працювали, почали носити персні на правій руці,
що продемонструвати незалежність.
Наша команда – найбільш надзвичайні,
сильні й незалежні жінки з усіх, кого я знаю.
-Будемо робити персні, леді. -Аж не віриться.
-Я така рада. -Авжеж. Я дуже рада.
Ми підготували зразки в різних стилях.
Ого. Гарно.
Жінка, яка знає, чого хоче.
Якщо маєш такі руки…
-Серйозно. -Я знаю.
У мене короткі пальці. Я не можу носити великих перснів.
От потрібна товщина. Мені подобається.
Почнімо.
-Віск, ювелірна пилка. -Гаразд.
Приємно, що ви в нас вірите.
Так.
-Добре. -Отак тримаєте віск.
Добре. Дуже круто.
-Рівно тримайте. Отак. -Так?
Перша жінка-лікар у США, Елізабет Блеквелл,
відкрила тут першу свою лікарню разом із сестрою Емілі.
Це була перша лікарня, якою керували жінки,
де надавали послуги жінкам, і де навчали на лікарок і медсестр.
Тоді не всі це сприймали.
-Хіба їм не погрожували… -Так.
-…різними лихами? -Погрожували.
Місцеві чоловіки їм геть не довіряли.
Елізабет Блеквелл було дуже важко
стати дипломованою лікаркою.
У медичний заклад, де вона навчалася, її прийняли заради розваги,
але вона його закінчила і стала першою жінкою в Америці,
яка отримала диплом лікаря.
Вона разом з сестрою Емілі
доглядали за незчисленною кількістю жінок прямо тут.
Тож на честь сестер Блеквел…
Вони так і не вийшли заміж. Багато працювали.
На їхню честь ми зробимо персні на праву руку.
Це важка робота.
Хто перша?
-Мама чи дочка? -Не треба змагань.
Майже закінчили.
Буде круто надіти його на правий підмізинний палець.
Мені подобається.
-Такий гарний, гладкий і круглий… -Так.
…просто неймовірно.
-Дуже елегантно. Мені подобається. -Правда ж? Дякую.
Мабуть, це мій найуспішніший витвір.
Він просто прекрасний.
На наших обручках
вигравіруваний корабель, на якому ми познайомилися,
і равлик, бо я сумнівалася й зволікала.
А він не зневірився й ніде не дівся.
Я найбільше дивуюся тому, як добре все зрештою склалося.
Не знаю, що б я робив у цьому світі без тебе. Просто не знаю.
Мене це лякає.
Я – вдова.
Я зрозуміла – і це прекрасно – що я можу закохатися в іншу людину
й маю місце в серці і для першого чоловіка,
і для нового партнера.
Було приємно усвідомити, й пережити – в мить,
коли я відкрилася цьому досвіду – що це можливо.
Багатьом людям, які не втратили своїх половинок,
важко зрозуміти, як удови можуть покохати когось іншого.
СЬОГОДНІ МИ ГРАЄМО В БОУЛІНҐ
Непогано!
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
«ТАБІР УДІВ» – ПРОГРАМА, В ЯКІЙ УДОВИ МОЖУТЬ ЗЦІЛИТИСЯ
Й ЗАВЕСТИ НОВИХ ДРУЗІВ
Гарна спроба!
Як ви перейшли від шоку й горювання
до рішення, що ви можете використати свій досвід,
щоб допомогти іншим?
Я заснувала «Табір удів»,
щоб іншим було легше знайти інших овдовілих людей, ніж мені.
МІШЕЛЬ НЕФФ ЕРНАНДЕС ЗАСНОВНИЦЯ «ТАБОРУ ВДІВ»
Мені було 35 років. У мене було шестеро дітей. Що робити далі?
Я подумала:
«Мабуть, треба спитати інших удів».
А як ви їх знайшли?
Шукала навмання. Питала:
«Ви знаєте когось, хто овдовів?»
А в них я питала:
«Що ви зробили з їхнім взуттям? Скільки ви носили обручку?
Ви спите на своїй половині ліжка, на його чи посередині?»
І зрештою сформувалася громада. Я хотіла, щоб інші люди долучалися.
Єдине, що гірше, ніж овдовіти –
овдовіти й бути самотньою.
Ми сміємося, плачемо. Ми не прикидаємося.
Ми не мусимо нічого пояснювати.
Якщо ми говоримо, розважаємося,
аж раптом починаємо плакати – нічого.
Нормально.
Цілком нормально. Нічого такого.
Просто продовжуємо.
Усі відчувають, що їм є чим поділитися.
І ви можете це прийняти, бо знаєте, що колись
і самі зможете щось дати.
Покажи їм, Маркел!
Нічого собі!
У мені сильний змагальний дух.
Я хочу змагатися,
лише коли маю на те причини, але…
Треба перемогти команду її мами.
Давай, Челсі!
Давай!
У-у!
Прямо в канаву, леді та джентльмени.
О, так!
-Ого. Це що, моя мама? -Думаю…
Що?
Це справило враження.
Думаю, треба закруглятися, поки ми попереду.
Як тебе звати?
-Софія. Рада знайомству. -І я, Софіє.
Софія дізналася, що вагітна, після смерті чоловіка.
Мені тоді був 31 рік, а чоловікові – 33.
Він помер несподівано, від серцевого нападу.
Я знайшла організацію Мішель.
Є переваги в тому, що хтось з власного досвіду розуміє,
що ти переживаєш.
Авжеж. Скільки зараз твоїй доні?
-Півтора року… -Боже мій.
-Вона здорова й щаслива… -Чудово.
Я за нею всюди бігаю.
Життя іноді робить кручені подачі.
І якщо ми говоримо про сильних духом,
це про те, як ти можеш адаптуватися, коли все йде не за планом.
Так. Коли життя робить сюрприз.
Мені пощастило потрапити в «Табір удів» у 2015 році.
Уперше.
ҐРЕЙС ВІЛЛАФУЕРТЕ ОВДОВІЛА В 39 РОКІВ
Через сім чи вісім місяців після смерті Лінн. Пощастило.
Я говорила з багатьма старшими представниками ЛҐБТ,
які не можуть обнародувати, що втратили партнера, свою людину.
Бо це просто примножить ваш смуток.
-Коли живеш у певний спосіб… -Так.
…не змінюєшся лише тому, що тепер це дозволяє закон.
Лінн і мені на початку стосунків давали прізвиська,
тож ми й за руки не трималися, хіба що в одному-двох місцях.
З рівністю шлюбу, коли жінка каже «моя дружина»,
я така… Розумієте? Так можна казати?
Досі присутній страх і бажання захистити.
Це сталося дуже швидко.
-Боротьба тривала довго… -Це була довга подорож, а тоді…
-Так. А тоді… -Так.
-…стільки всього сталося просто вмить. -Швидкість прогресу.
Я зробила камінґаут, коли підписали Закон про захист шлюбу.
Я була хороша, законослухняна дівчина з родини іммігрантів-католиків.
Якщо так каже уряд,
і це читають мої батьки й усі інші,
певно, так і має бути.
Розумієте?
Усе своє життя донедавна,
якщо порівнювати з вами або вами,
Ми знали, але цього не визнавали.
Моя дочка була набагато прогресивніша,
і вона дуже на мене вплинула.
Мені було дуже важко, коли я брала участь в кампанії на користь мами,
і вона підтримувала цивільне партнерство, але не підтримувала шлюбу.
Мене часто питали: «Ви не згодні з матір'ю?»
Я казала: «Так. У певних сферах». – «Розповісте?»
І я казала: «Ні», –
бо не хотіла, щоб цю інформацію використали проти неї.
Але я не могла дивитися на себе в дзеркало…
й удавати, що в нас нема розходжень у думках.
У той час у нас були серйозні розходження.
Мушу зізнатися:
я сама й не думала про шлюб років до 25, доки
не почали одружуватися мої друзі.
Мене дуже обурювало,
-що не всі мої друзі могли… -Так.
…укласти шлюб.
Законний шлюб. Я розумію, як це важливо.
Коли я дзвонила комусь і казала:
«Я її партнерка. Не сестра, не кузина, не мати».
Це така честь – мати такий обов'язок.
І це дало усвідомити моє право.
Я натисла кнопку під час її кремації.
Це була для мене честь. Це мене спустошило, але…
Це найвищий прояв партнерства…
Я успішно виконала «доки смерть не розлучить нас».
Це частина історії нашого кохання.
-Як чудово сказано. -Правда ж?
Я все ще згадую про нас.
-Як вона дратується. -Це історія любові.
-Мені подобається. -Так.
Коли ми одружувалися в програмі була цитата:
«Вам дістається лише те кохання, яке ви даруєте».
Треба його дарувати, щоб по-справжньому цінувати
й пережити його самій.
Іноді кохати когось – значить за нього боротися.
Боротися за визнання вашої любові.
У нашому світі тепер набагато просторіше для бунтарів.
Рух за гомосексуальні шлюби… Я хочу порадіти тому,
що я й десятки мільйонів інших пройшли цей шлях еволюції.
Це точно.
Коли ви зустрічаєтеся з парами, які звернулися до вас по допомогу,
шукали вашої поради,
чи вони підсилюють вашу впевненість у власному виборі?
Коли я знайомлюся з цими парами, я стаю частиною не лише їхньої історії,
а й частиною сім'ї.
Милостивий Боже,
ми дуже вдячні Тобі за руки, які я тримаю.
Рубен і Арі – квір-пара
з передмістя Лос-Анджелеса.
Це консервативний район,
і рідні не підтримують їхнього союзу.
Їх вигнали.
Вони кочують по чужих диванах.
І вони спитали:
«Ви нас одружите?»
А я сказала: «Звісно ж одружу».
Вони сказали: «Ніхто не прийде, нас буде троє».
А я сказала: «Ні, це не так. Це весілля – мій вам подарунок».
Я залізла в інтернет і написала:
«Я шукаю квір-фотографа й круте місце». Я так написала.
Зрештою все: стрижки, організація весілля, торт –
усе – їм просто подарували.
Ого!
Так!
-Так. -Гей!
Гей, принцесо. Оце так.
Як гарно.
Рубен зрадіє.
Я завжди почувався Рубеном.
Але не розумів, у чому річ до підліткового віку.
Я познайомився з Арі як дівчина, та вона була рада
прийняти мене.
Їй було байдуже, хто я: чоловік чи жінка,
вона любить мене, як є.
Я наче літаю,
наче ширяю в хмарах.
Кажуть, розмір золотої рибки залежить від середовища.
Кинете її в маленький акваріум – залишиться маленькою.
Нам вдалося кинути Арі й Рубена у великий океан,
і вони можуть рости.
«Квір-закохані, сьогодні ми зібралися тут,
щоб стати свідками союзу Рубена й Аріадни».
Громада об'єдналася, щоб організувати весілля мрії,
на яке вони вважали, що не заслуговують.
-Усі ті незнайомці стали їм ріднею. -Прекрасно.
Це обрана рідня.
-Обрана рідня. -Обрана рідня. Люблю цю фразу.
Підійдіть ближче.
Арі, ми багато чого пережили. І я люблю тебе крізь усе пережите.
Крізь найкращі й найгірші часи.
Я хочу завжди бути поряд.
Рубен, життя скажене. Та без тебе воно було б скаженіше.
Ти – моя споріднена душа. Що ще я можу сказати?
Я готова вийти за тебе.
То мені поспішити?
Владою, даною мені штатом Каліфорнія,
оголошую вас чоловіком і дружиною. Можете скріпити союз поцілунком.
Шукаючи бунтарок,
ми познайомилися з унікальними жінками.
Можливо, мій вибір – не твій вибір,
або вибір Ґлорії, преподобної Вітні або Еббі.
Але нам потрібна підтримка суспільства,
а також внутрішня стійкість,
щоб прийняти правильні для нас рішення.
Кожна з цих жінок несе світові свою любов.
Вони творять кохання – для себе й рідних,
й іноді їм доводиться з болем переосмислювати цю любов
після жахливої втрати.
І це все ж таки дає мені надію,
що люди плекають, творять і дарують
достатньо кохання.
Я ніколи не забуду, мамо,
як на якомусь заході одна жінка сказала:
«Я кохала і була коханою.
-Усе інше – фонова музика». -Це точно.
Пам'ятаю. Увесь час про це згадую.
І я теж.
Ти – Терези, а я – Діва. Нам не можна бути парою.
Ми буквально кидаємо виклик зорям.
Аж не віриться, що мені пощастило жити це життя з тобою.
-Кожен день. -Це просто чудо якесь.
-Так. -Хоч це й тяжкий труд,
і ми бісимо одне одного,
-і все, що в людей буває. -Реально бісимо.
Це i довготривалий союз.
-Тепер можеш мене поцілувати. -То…
То ми закінчили? Добре.
Можна вставати?
Ні. Ти залишишся, я піду додому.
Покину його тут.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко