Толкова е тихо. - Да.
Често съм се разхождала в гората. Понякога беше спасение.
Беше убежище, където да избягам от мислите си.
Да се откъсна от живота си.
Най-вече след изборите през 2016 година.
Ако не се лъжа, в деня след изборите
попаднах на млада жена с бебе на гърба и куче.
Тя ме видя и се разплака.
Поговорихме, тя направи снимка и я качи в интернет.
МАМА СРЕЩНА ХИЛАРИ КЛИНТЪН В ГОРАТА
И изведнъж мемето "разходка в гората"
стана популярно. - Разплакваш хора в гората.
Но пък рониш сълзи в доста приятна среда.
Попаднах на едно понятие на японски - "горско къпане".
Да, казвала си ми, помня.
Буквално...
Беше много утвърждаващо.
Твърдеше, че се къпеш в гората.
Представям си как хората отиват в гората,
поглеждат нагоре към дърветата
и буквално се завъртат.
Представяш си.
Не просто си го представяш, а действаш.
Какви правиш?
Такава красота.
Иска ти се да я попиеш цялата.
Не просто се разхождам, а се къпя в гората.
Напред!
Трябва да имаш борбен дух.
ЖЕНИТЕ СА ПРИРОДНА СТИХИЯ
ЛОС АНДЖЕЛИС, КАЛИФОРНИЯ
Животът сред природата преобразява.
Докато расте, Джизел Карийо все работи, за да помага на семейството си,
и чак след години осъзнава, че нещо й липсва.
Открива своето призвание в океана.
Когато се носиш по вълните, времето сякаш спира.
Нищо няма значение.
Усещаш близост, единение с тази природна стихия.
Когато бях малка като вас,
не познавах нито един сърфист.
Започнах да карам сърф чак по-късно
и океанът ме научи да се осланям на това.
На моята смелост.
И се надявам днес, ако това е първото ви сърфиране,
да осъзнаете колко е силно сърцето ви.
Прелива от смелост.
Какво ще кажете?
Това е закътано плажче в Лос Анджелис.
Страхотно откритие.
Ако искате хляб... - Чудесно.
Родителите ми са мексикански имигранти.
ДЖИЗЕЛ КАРИЙО
Черпя вдъхновение от тях.
Пожертвали са много, за да ни доведат тук.
И се справяха чудесно...
Мамо.
И се справяха чудесно със замаскирането на проблемите.
Разбрах колко съм бедна чак в колежа.
Изобщо не мислех за Джизел и какво я прави щастлива,
защото бях съсредоточена върху оцеляването.
Знаех, че един от начините да не живея от заплата до заплата,
е да се образовам.
И с двете ми сестри постъпихме в колеж.
Първите момичета в нашето семейство.
Браво, мамо.
Тортилята не се мята в тигана.
Слага се леко.
Иначе олиото може да лумне и да я изгори.
Израснах в източен Лос Анджелис.
Майка ми цял живот е работила в хранителната промишленост.
Баща ми е автомонтьор.
И в неделите се работеше.
Никога не се е случвало в неделя да почиваме
и да се излежаваме на плажа.
Години ни отне да си купим чадър и шезлонги.
Накрая ги взехме от съседното магазинче за пет долара.
Дори когато сме сред другите, не се чувстваме като тях.
Може да добавиш боб или царевица, каквото ти харесва.
Години наред дори нямах бански костюм.
Сещам се за два пъти, когато са ме водили на плажа.
Единия път сестра ми преживя малък инцидент, една вълна я подмяташе.
А майка ми не може да плува и ужасно се уплаши.
Помня, че казваше: "Внимавайте с океана. Водата е трайсионера",
което на испански означава "водата е предателка".
Думите й се запечатаха в ума ми.
Смятах океана за опасно място.
Как реши да се научиш да караш сърф?
Със сестра ми се преместихме в едностаен апартамент във Венис Бийч.
Отидохме на плажа и прекарахме във водата два часа с инструктор.
Беше студено и леко гадно, но и вълнуващо. - Била си нахъсана.
Да, меко казано.
Не хванах нито една вълна тогава. Чак след шест месеца успях.
Ти тревожеше ли се за нея?
Много.
Но аз вярвам в тях.
Страхът беше видим, осезаем,
а аз не бях готова да го победя.
Океанът има характер и така ни учи.
Всеки ден те научава на нещо различно.
Показва ти своя различна страна и е важно как реагираш.
Така преоткрих смелостта си -
като се гмурнах в това, от което най-много се боях.
Много хора не го могат, но постепенно ставаме по-силни.
Виж се, вече си по-силна.
Усещам го!
Ще ти помогна с влизането.
Готова ли си?
Преди работех като учителка. Бяха невероятни пет години,
в които оформях малки умове.
Помня, че си мислех колко прекрасно би било учениците ми
някой ден да дойдат и да почувстват това, което чувствам аз.
Да усетят силата на океана и как ме е преобразил.
Това беше началото на лагер "Лос кураж".
Как ти е името? - Мия.
Мия, приятно ми е.
А твоето име? - Лия.
Приятно ми е, Лия.
А това мъниче? - Далия.
Боже, Далия. Страхотно! На колко години си?
На четири. - На четири години!
За пръв път ли ще караш сърф? - Да.
Аз също.
По-добра ли ще си от мен?
Да. - И аз мисля така.
Дай пет. Страхотно! Готова съм.
Надигнете главата, гледайте плажа.
И се изправете с плъзгане.
Леко приклекнали.
Да ви видя. Приклекнете като професионалисти. Идеално.
Днес ще се научите на какво?
Да бъдем смели.
Надеждата ми за "Лос кураж" и момиченцата, които идват тук...
Главата нагоре.
...е да имат възможността да видят една силна латиноамериканка.
Успя!
Браво, Миа.
Извървяла си път, от който много други могат да се поучат.
Открий своята страст и я следвай.
И бъди неустрашима.
Изправи глава.
Ролята ми е да покажа на момичетата, които обучавам в лагер "Лос Кураж",
че имат невероятната възможност
да живеят живот, който ги зарежда емоционално.
Сърфингът ти показва на какво си способна,
създава връзка с водата и усещане за единение с тази природна стихия.
Благодаря.
- Чао.
Далия, дай две по пет.
Супер!
Стани.
БОРНМЪТ, АНГЛИЯ
Ще записваме ли?
Д-Р ДЖЕЙН ГУДОЛ ПРИМАТОЛОГ И АНТРОПОЛОГ
Има много смели жени, изградили вдъхновяваща връзка с природата.
Борят се за по-добро бъдеще за себе си,
за своята общност, за околната среда - за всички нас.
Джейн Гудол за мен е героиня
заради всичко, което е постигнала в живота си.
Здравейте, д-р Гудол. - Привет.
Радвам се да ви срещна на живо. - И аз се радвам.
Как сте?
По-заета от всякога.
Чувате ли ме? Джейн, Мая-Роуз?
Да, чуваме те.
Можем да наречем Мая-Роуз Крейг бъдещата Джейн Гудол.
Д-Р МАЯ-РОУЗ КРЕЙГ ЕКОАКТИВИСТ
Но аз мисля, че е много повече от това.
Занимавам се с всичко това от ранна детска възраст.
Любовта й към птиците и нейната решителност
са я направили непримирим природозащитник.
С връстниците ми растяхме с мисълта за климатичните промени.
Когато поотраснахме,
най-накрая осъзнахме, че "възрастните" няма да решат проблема
и трябва да се заемем сами.
Пием чай и уиски.
Една глътчица. Само то ми помага за гласа.
Знаеш ли за този ефект? - Не съм пробвала.
Питала съм четирима оперни певци поотделно
какво правят, когато гласът им се преумори.
Уиски.
Интересно. Трябва да пробвам.
Опитай.
Като дете баба ми правеше инхалации с горещо уиски,
но добавяше щедро и мед, когато ме болеше гърлото.
Не помага. Аз го приемам така.
Джейн, споделете с нас защо природата винаги е била толкова важна за вас.
Не само за работата ви, но и за вас като човек.
Обичам животните от малка.
Когато бях дете, нямаше телевизия.
Учех се от природата.
Точно тук, в Борнмът, където съм израсла.
Разхождах се по скалите над морето,
с моето куче Ръсти.
Просто обичах животните. Не е имало някаква причина.
Такава съм си.
И понеже нямаше телевизия, четях книги.
На осем години прочетох първата книга от поредицата за доктор Дулитъл.
След това и "Тарзан".
Прегледах я, преди да влезете, и е прекрасна.
Не е трудно да си представиш как разпалва въображението на дете.
Да.
Започнах да мечтая, като порасна, да живея с дивите животни в Африка
и да пиша книги за тях.
Нямаше жени учени по онова време.
Смееха ми се и ме съветваха да мечтая за нещо постижимо.
Но не и майка ми.
Тя ми каза: "Ако наистина искаш нещо такова,
трябва да работиш здраво
и да сграбчваш всеки шанс.
Ако не се предадеш, може и да успееш".
Нямате представа колко тийнейджъри са ми писали,
за да ми благодарят, че съм ги вдъхновила с примера си.
До голяма степен екоактивизмът и кампаниите, които съм правила,
водят началото си от вашата работа.
Има ли уроци, които трябва да научим,
от десетилетията, през които сте наблюдавали шимпанзетата
и сте се борили да опазвате животните в естествената им среда?
Едно от нещата...
Когато Луис Лийки, моят наставник, ме изпрати в "Кеймбридж"
през далечната 1961 година,
бях прекарала с шимпанзетата около година.
Не знаех чак толкова много за тях по онова време.
Казаха ми, че не можело да давам имена на шимпанзетата, трябвало да ги номерирам.
Така било по-научно.
И не можело да говоря за техния характер, ум и емоции.
Само хората притежавали такива.
Още от кучето си бях разбрала, че това не е вярно.
Тези професори, макар и начетени...
Изпитвах голям страх, дори не бях учила в колеж,
а бях дошла да правя докторат по етология.
Даже не знаех какво е това.
Но постепенно, заради подробните ми бележки
и документалните филми на Хуго...
ХУГО ВАН ЛАВИК ДОКУМЕНТАЛИСТ
...които излязоха,
научихме, че най-голямата разлика
между нас и най-близките ни родственици,
с които имаме такова поведенческо сходство,
е експлозивното развитие на нашия интелект.
Но животните са далеч по-интелигентни, отколкото мислехме преди.
Мая-Роуз, ти си била птичарка, израсла си сред природата, нали?
Родителите ми са птичари.
Била съм на девет дни, когато са ме завели за пръв път на наблюдение.
Открай време е нещо, което правя и обичам.
Виждаш ли човката му? - Да.
Какъв цвят е? - Яркооранжева.
Много са красиви и се наблюдават лесно.
И са навсякъде, независимо дали си в селски район,
или насред града.
Нужно е търпение и добро зрение.
И безумен оптимизъм.
Какво значи това?
Силно да се надяваш.
Вероятно е така.
Видях я!
Старая се да изграждам връзка на младежите с природата
чрез наблюдение на птиците по всевъзможни начини.
Щях да бъда съвсем различна,
ако не бях израсла с тази любов към птиците,
с живота на открито и природата.
Природата може да ни повлияе дълбоко.
И понякога връзката с нея е като спасително въже.
Страхотно е. Чувствам се силна.
Силвия Васкес-Лавадо открива природата в момент, когато има силна нужда от нея.
Поема по нов път в живота си, който ще я отведе
до най-високите планини по цял свят.
Това е седмият ми връх.
ПЛАНИНАТА КАТСКИЛ, НЮ ЙОРК
Погледнете!
Поразително! - Голяма красота.
Прелест.
Отдала съм се изцяло на това послание.
СИЛВИЯ ВАСКЕС-ЛАВАДО ПЛАНИНАР
Посланик съм на планината и отварям очите на хората.
Имаш ли го на тениска? - Трябва да си направя.
Определено.
Вярно. - Аз ще си купя.
Посланик на планината.
Планински посланик. - Тениска, моля.
Така, ще започнем с малко обучение как да се спускате по рапел.
Въжето е двойно и има зъбци тук.
Те създават триене, докато се спускаме.
Отваряме стопера. - Точно така.
Пробвай го, като приложиш натиск.
Сега животът ни виси на това въже.
На нищо друго. - Така ли?
На нищо друго. Само това ни пази да не...
Така ще слезем безопасно.
Сега първо хвани... Отвори ръката си и хвани...
Хвани въжето долу. - Ясно.
В долната част и после свий юмрука.
Ако сега се опитам да се спусна, това ще зацепи.
Ако вися от скала... - Опъва се, мамо.
...държа ли тук, съм в безопасност.
Опитай се да отпуснеш.
Да, усещам. - Усеща се малко.
Ясно.
Това е най-важното.
Ако тръгнеш да падаш, да се спреш. - Точно така.
И на децата си казвам - безопасността на първо място.
Точно така. Животът ти зависи от това.
Страхотно.
Това, което ме изпълва с възхищение,
е как си използвала природата като изцеление.
Би ли ни разказала за този процес?
За жалост, като една от всеки три жени по света,
бях подложена на сексуално насилие.
Травмата от преживяното
по онова време ме вкара в лепкаво блато.
Била си дете?
Да, когато бях между шест и десетгодишна.
И за жалост, за да се справя,
за да притъпя спомена, започнах да пия.
Буквално се напивах до смърт.
Стигнах до дъното в живота си и се обърнах към майка ми за помощ.
Тя ми каза да дойда в Перу,
за да се отдам на изцелителна медитация сред природата.
Когато започнах да медитирам, първото, което изплува,
беше образът ми като момиченце по времето, когато бях насилвана.
Стоях трепереща на някакъв ъгъл.
А после се видях като възрастна как прегръщам момиченцето
и усещам връзката, която бях пренебрегвала.
Точно тогава чух някакъв грохот,
пред погледа ми се извиси планина
и момиченцето започна да ме тегли към нея.
Майчице. - Видяла си го и си го усетила?
Това съзрях и усетих във видението.
Изумително! - Наистина.
След видението си казах: "Има две обяснения.
Да е метафора на живота, към който поемам с моето момиченце,
или да е конкретен начин да отида в планината".
И си рекох, че щом това ме докосна до голямата ми болка,
значи трябва да отида в най-високата планина в света.
И отидох в полите на Еверест. - Започнала си оттам.
Виждаш планина, но няма да започнеш с някоя малка,
а с най-високата планина на земята.
Първия ден пристигнахме в градче на име Намче Базар,
което е вход към Хималаите.
Това е моментът, в който животът ми се промени завинаги.
За пръв път в живота си
съзираш този колос, който се извисява
и надхвърля всичките ти представи.
А ти си мъничка, мъничка мравка,
която пълзи по този гигантски дар на природата.
Когато зърна тази величествена, огромна планина...
Почувствах се защитена,
някак приобщена и усещането беше много силно.
Никой човек не ме бе карал да се чувствам така.
И помня усещането, че искам да продължа напред.
Прекрасно е как природата може да ти го внуши.
Беше прекрасен, разтърсващ ден.
Чувствам се като в рая.
Знаела си, че в теб има нещо, което те подтиква да отидеш там.
Да.
Момиченцето в теб те е водело, озоваваш се там
и имаш това, бих казала, трансцендентно преживяване.
Усещах как се връщам към себе си.
Ясно чух посланието:
"Силвия, това е твоят път. Трябва да останеш тук".
Бях благодарна на Еверест.
Казах си, че някой ден ще се върна, за да му благодаря,
и ще пробвам да се кача до върха.
Това бе началото на пътя.
Дала си дума на себе си и на планината. - Да, и интересното е,
че Еверест е западняшкото име на върха,
а местното, тибетско название е Чомолунгма,
което значи "майка на света".
Идеално.
Така че дадох обещание, от все сърце, на майката на света.
Боже, Силвия.
Това бе магията, която ме тласна по този път.
Прекрасно. - Изумително.
Ще се спуснем до долу. - Добре.
Ще те подготвя и ще тръгна първа.
Добре.
Имало е моменти, в които съм била изумена,
но не съм се усещала като теб на Еверест.
Изпълнена с почуда и разбиране на смисъла на живота.
Не знам, не съм го преживявала досега.
Опитваш се да се отпускаш назад.
Чудесна рекичка.
Господи.
Сега е твой ред да се спуснеш.
Ще ти отпусна въже.
Добре. - Готова си.
Широк разкрач. Стъпи нашироко.
Точно така, добре.
Отпускай се назад.
Следя те.
Ръцете надолу. - Само че не успявам...
Не успявам да изтегля въжето.
Запъва ли се? - Постоянно.
Чудесно, стигаме до водата.
Ако си готова, давай.
Ти готова ли си? - Да.
Ще се справиш.
Няма да ме оставиш да умра. С това се успокоявам.
Няма да умра. - Няма. Малки стъпки.
Малки стъпки.
Спокойно.
Точно така, идеално.
Мисията ми е да доведа тук възможно най-много хора.
И мисля, че щом усетят ползите,
ще осъзнаят и собствената си роля за околната среда.
Успя. - Благодаря ти.
Ти си боец.
Трябва да дойдеш с мен в базовия лагер.
Определено. - Може, някой ден.
Чудесно се справи. - Благодаря.
Дъщеря ми ще бъде много впечатлена от мен.
Всяко шимпанзе издава свой, различен звук за поздрав.
Наричаме го "пантхут".
Това е далечен поздрав, не е предназначен за теб.
За теб е, защото си далече.
Добре. - Нещо такова.
А за теб ще направя близкия поздрав.
Когато се харесват, обикновено се прегръщат.
Много биха се притеснили, ако трябваше да удрят лакти по време на КОВИД.
Но тъжното е, че климатичните промени, загубата на биоразнообразие,
както и пандемията,
са резултат от нашето неуважение към природата и животните.
Вината е наша. Ние го причинихме.
Понякога ми е трудно дори да си представя
мащабите на пораженията върху планетата
за такова кратко време.
На мен ми е по-лесно, видяла съм го.
Според мен е много оптимистично, че толкова млади хора,
в това число и ти, са се посветили на опазването на природата.
Чувствах се много самотна
в ролята си на млад човек, загрижен за околната среда.
И ето че изведнъж
стотици хиляди младежи на моята възраст излязоха по улиците,
за да протестират.
И помня как си помислих, че нещо се е променило
и това ще преобрази света.
На много млади хора им се казва, че мнението им няма значение.
ПОСЛЕ ЩЕ Е КЪСНО!
Но според мен те имат изключително влияние...
СПАСЕТЕ НАШИЯ КЛИМАТ!
...в обсъждането на климатичните промени и движението за климата.
И за повишаване на осведомеността. - Бъдещето не е безнадеждно,
щом по света има толкова хора,
които се борят да спасят планетата.
Напред!
За планините!
Някои от най-силните и важни гласове в тази борба
са на коренните общности.
ПОХОД ЗА КЛИМАТА
Тези, който най-дълбоко са свързани с природата, са най-уязвими
от опустошенията на климатичните промени.
Като част от коренното население,
за мен е много важно да възстановя връзката си с природата.
Без това не бих могла да съществувам тук.
Аз съм част от тази земя, едно съм с природата.
Куана Чейсингхорс и майка й Джоди Потс
ожесточено бранят Арктическото убежище за диви животни.
Куана използва известността си като модел, за да привлече хора към каузата си.
И двете са истински природни стихии.
Смели жени. - Не само бранят природата,
но и смело застават на първа линия.
НИКОГА ВЕЧЕ ИЗЧЕЗНАЛИ ЖЕНИ
ЛОС АНДЖЕЛИС, КАЛИФОРНИЯ
Чудесна яхния. - Благодаря.
Вкусът е невероятен.
Това е супа от лос - неизменна част от кулинарията на Аляска.
КУАНА ЧЕЙСИНГХОРС МОДЕЛ И АКТИВИСТ
Съдържа само месо от лос, сол, лук...
ДЖОДИ ПОТС-ДЖОУЗЕФ АКТИВИСТ
...моркови, целина и малко ориз. Храна за душата.
Несъмнено.
Вкусна е. - Благодаря.
Месото от лос донесе ли го?
Да. - Страхотно!
Чак от Аляска? - Да.
Супер.
Куана, отскоро си в Ел Ей.
Преместването ми тук от Аляска беше културен шок, признавам си.
Не се съмнявам.
Откри ли начини да бъдеш сред природата?
Места, където да се чувстваш по-близо до земята,
макар да изглежда и да се усеща по-различно от Аляска?
Не съм съвсем извън града, но е достатъчно да мога да дишам.
Много е важно да мога да намеря равновесие извън дома на предците ми.
Исках да те попитам за татуировките.
Вече всеки разбира от татуировки, но твоите носят важно значение.
За гуичините татуировката на брадичката при жените е знак за зрялост.
След като с времето са опознали женствеността си,
получават първата си татуировка.
Ще рече една линийка? - Да.
Куана, май прочетох, че първата е направена от майка ти.
Да, майка е и традиционен татуист в племето ни.
За мен това е чест, защото в положението, в което се намирам,
съм не само един от първите туземни модели на това ниво,
но съм и първият туземен модел с татуировки по лицето.
И съм първото момиче от моето племе от над век, което е получило
традиционна татуировка на тази възраст.
Има неразбиране за произхода ми.
Битуват много стереотипи.
Често ме питат дали още живеем в иглута.
Не, не живеем в иглута.
Като модел какви реакции си получавала?
Защото сигурно е...
Защото, освен че правиш лична кариера, ти представляваш един народ.
Мисля, че където и да отида,
се стремя да водя народа си с мен.
Всеки път, когато имам възможност да говоря за каузата си,
за причината да станала модел...
Защото има моменти, в които се питам дали това изобщо помага на народа ми.
Нали разбирате?
И после се замислям за момичетата, които се виждат в мое лице.
Получавам послания от безброй местни момичета
и жени, които ми казват: "Ти даваш самочувствие на дъщеря ми.
Когато вижда туземка в списание, това й вдъхва сила".
Предвид популярността на Куана, сега...
Присъствието й на кориците е ясно послание, че ние още сме тук.
Надмогнали сме всичко и сме оцелели.
Джоди, и двете с Куана станахте много известни
като активистки за климата, опазването на земята,
водата и въздуха. Как започна всичко това?
Как станахте водачи в това усилие?
Мисля, че...
Благословена съм, че съм израсла близо до земята.
Когато сме навън, ние наблюдаваме света около нас.
В моя живот, бих казала особено в последните 12 години,
забелязвам драстична промяна в земята.
Ние, като туземен народ, сме изправени пред криза,
защото начинът ни на съществуване се променя.
За много от нас според мен нещата тръгнаха оттам -
забелязваме въздействието на промените в климата и надигаме глас.
Лобирах за свещените ни земи във Вашингтон
от името на народа ми и законът мина в Камарата на представителите.
Помня победното чувство, че може би ще постигнем целите си,
ще успеем да защитим земите си.
Това ме подтикна да продължа,
да правя още и колкото повече правех, толкова повече
откривах красотата и силата си чрез моя глас.
За мен беше изключително важно да представлявам добре народа си,
по възможно най-добрия начин.
Навсякъде, където отида, да бъда себе си и да ме приемат такава, каквато съм.
Често споменаваш по-младите хора,
които вдъхновяваш, и се надяваш пътят им да е по-лек.
А какво е значението на дейността ти за по-възрастните?
Огромно е, защото всеки път, когато посетя местна общност
и някой възрастен човек, ми се доплаква.
Те са преживели толкова много.
Геноцид, културни забрани...
Разстройвам се.
А мен още ме има.
Да.
Аз мога открито да изразявам себе си и да заявявам произхода си,
а те не са можели.
Така е. - Не са можели.
Страхували са се да бъдат себе си.
А това, че аз съм на световната сцена, по списания...
Много е важно.
Приятно е тук.
Когато съм на такива места, особено ако са нови за мен,
винаги мисля за предците ни, които са живели тук.
Животът ми не е лек.
По-лесен е от този на дядо и баба, но не е идеален.
Но съм се стремила да уча децата ни
да уважават традиционните ценности и нашата култура
и да знаят, че връзката със земята винаги ти дава сила.
Доказано е, че природата подпомага психологическото развитие.
И имаме нужда... Чували ли сте за "горското къпане"?
Да.
Предписват го вместо лечение,
защото действа добре върху психическото и физическото здраве
да бъдеш сред природата.
А ако живееш в града, тогава нека вкараме природата в него.
По случайност бях в Ню Йорк на 11 септември 2001 г.
Беше много страшно.
В града настана мъртва тишина.
Не се чуваше шумът от нюйоркския трафик,
а само полицейски сирени и вой на линейки.
Мога да разкажа толкова много истории. Една млада жена
видяла да минава боклукчийска кола, а от нея стърчали части от дърво.
Някак си успяла да накара служителя да извади дървото от контейнера.
Било пренесено в ботаническа градина и след много усилия и обич
започнало да расте.
След време го преместили там, където е сега.
МЕМОРИАЛ 11/9
Една от причините да съм оптимист е устойчивостта на природата.
В международния ден на мира, когато бях в Ню Йорк,
отидохме при Оцелялото дърво.
Погледнах нагоре и сред клоните видях красиво птиче гнездо.
Всеобщите усилия бяха дали резултат.
Това дърво беше оцеляло и сега то помагаше на птиците
да създадат нов живот.
Не е ли прекрасна история?
Да.
Повече от прекрасна. Според мен е много важна.
За мен надеждата не е да гледаш света през розови очила,
а да действаш.
Представям си го така, сякаш сме в тъмен тунел. И е вярно.
Светът около нас е много мрачен.
Но в далечния край на този тъмен тунел блещука светлинка.
Трябва обаче да работим здраво, да запретнем ръкави,
да прескачаме, да се промушваме, да преодоляваме всички пречки,
за да достигнем тази светлинка.
Трябва да бъдеш целеустремен,
да притежаваш решимост и да не се предаваш.
Затова е необходимо да имаш борбен дух.
Ако убедим хората да предприемат действия и да вземат участие,
да действат, вместо да мъдруват,
това ще разпръсне апатията
и ще ни даде надежда.
Всеки човек на тази земя е важен.
Всеки има своя роля,
дори още да не знае каква е.
И основното е,
че всеки човек оставя своя отпечатък върху планетата всеки божи ден.
И станем ли по-осведомени, ще можем да избираме
с какво да допринесем.
Амин.
Благодаря и на двете ви.
Още мъничко.
Благодаря ви. Благодаря, Джейн. - Благодаря, Челси.
Благодаря.
Аз ще кажа "наздраве" с кафето.
Шегаджийка. Наздраве.
Аз съм достатъчно стара да пия уиски.
Една от най-важните промени през последните 10-20 години
е издигането на повече жени до лидерски позиции,
свързани с борбата с климатичните промени и връщането към природата.
И както каза Джейн Гудол, надеждата е типична за оцеляващия.
Тя е стратегия за осъществяване на плановете.
Всички притежаваме несломим дух.
Но хората не го знаят.
Не му позволяват за израсне и полети.
Боят се, притесняват се или са обезсърчени.
Трябва да освободим този несломим дух,
за да стане светът по-добър за всички живи същества.
Превод на субтитрите Боряна Богданова