- Takový klid. - To jo.
Občas jsem na procházkách v lese hledala útěchu.
Útočiště. Utíkala jsem před vlastními myšlenkami.
A před životem.
Pochopitelně i po volbách v roce 2016.
Myslím, že den po volbách
jsem potkala mladou ženu s dítětem na zádech a se psem.
Uviděla mě a rozplakala se.
Mluvila jsem s ní a ona na sítích sdílela naši fotku.
MATKA POTKALA HILLARY A ROZVESELILA PLNO LIDÍ
- A najednou se šířil mem se mnou v lese. - Dojímáš lidi v lese.
Jo, ale pro pláč je to dobré prostředí.
Narazila jsem na koncept, kterému Japonci říkají „koupání v lese“.
Jo, o tom jsi mi vyprávěla.
- Jo. - Doslova…
Asi tě to utvrdilo.
Říkalas, že se koupeš v lese.
Jo. Představuju si lidi, jak jdou do lesa a vzhlížejí ke stromům.
A doslova se takhle točí.
- Představuješ? - Jo.
Tohle ani není představa. Ty to děláš.
Právě teď to děláš.
Krása všude kolem.
Prostě úplně… Musíš to nasát!
Ne že se procházím. Já se v tom lese koupu.
Povstaňme!
Musíme mít bojovného ducha.
KURÁŽNÉ ŽENY COBY SÍLA PŘÍRODY
LOS ANGELES KALIFORNIE
Pobyt v přírodě může člověka změnit.
Giselle Carrillo v dětství tolik dřela kvůli své rodině,
že trvalo roky, než si uvědomila, že jí něco chybí.
Pak ale v oceánu našla smysl svého života.
Je to takový stav flow, kdy se zastaví čas.
Na ničem jiném nezáleží.
Je to okamžik spojení a souladu se silou přírody.
Když jsem byla malá jako vy,
neznala jsem žádného surfaře.
Surfovat jsem se naučila později.
Oceán mě naučil využívat toto.
Odvahu.
A jestli dneska surfujete poprvé, doufám,
že si uvědomíte, jakou sílu v srdci máte.
Je plné odvahy.
Dobrý?
Jsme na jedné z losangeleských pláží.
To je úžasný objev.
Kdybyste chtěly chleba…
Jo.
Jo. Moji rodiče emigrovali z Mexika.
ZAKLADATELKA LOS COURAGE CAMPS
Ke všemu mě vlastně inspirovali oni.
Hodně toho obětovali, abychom do USA mohli přijít.
A skvěle to…
Mami.
A skvěle to před námi tajili.
Až do vysoké jsem netušila, jak jsem byla chudá.
Vůbec jsem se nesoustředila na Giselle a její štěstí.
Soustředila jsem se na přežití.
Věděla jsem, že bych se z života od výplaty k výplatě mohla vymanit
díky dobrým výsledkům ve škole.
Já i mé dvě sestry jsme chodily na vysokou.
Jako první dívky z naší rodiny.
- Dobrá práce, mamko. - Jo.
Ty tortilly tam neházej.
Pokládej je tam opatrně.
Jinak by to mohlo vzplanout a spálily by se.
Vyrůstala jsem v East Los Angeles.
Máma celý život pracovala v potravinářském závodě.
Táta je mechanik.
A v neděli se pracovalo.
Nikdy jsme si v neděli nedopřávali zábavu. Že bychom třeba jen leželi na pláži.
Trvalo několik let, než jsme si pořídili slunečník a křesílka.
A stejně to pak byl nábytek z obchůdku v naší ulici.
Kus za pět dolarů.
Takže, ano, jsme tady,
ale necítíme se jako ostatní.
Pak můžeš přidat fazole a podle chuti kukuřici.
Když jsem byla malá, trvalo pár let, než jsem dostala třeba plavky.
Naši mě vzali na pláž možná dvakrát.
Na jednom z těch výletů měla sestra menší nehodu. Shodila ji vlna.
Máma plavat neumí.
Pro ni to byl děsivý zážitek.
Vzpomínám si, že říkala:
„Na oceán si dávej pozor. Je traicionera.“
To je španělsky a znamená to: „Na oceán si dávej pozor, zradí tě.“
A to sdělení se mi vrylo do paměti.
Když půjdu plavat do oceánu, bude to nebezpečné.
Jak jste se rozhodla, že se naučíte surfovat?
Se sestrou jsme se přestěhovaly do Venice Beach. Měly jsme jednu ložnici.
Šly jsme spolu na pláž.
Byly jsme tam s instruktorem dvě hodiny.
Byla nám zima a byly jsme zoufalé.
- Ale nadšené. - Odhodlané.
Odhodlané. Hrozně moc.
Nechytla jsem žádnou vlnu. Trvalo šest měsíců, než se mi to povedlo.
Byla jste z toho nervózní?
Moc.
Jo.
Ale já jim věřím.
Byla to velmi viditelná, hmatatelná obava,
kterou jsem nechtěla překonat.
Oceán má svou osobnost a učí nás.
Každý den nás naučí něco jiného.
Ukáže vám nějakou svou jinou stránku a vy zareagujete.
Tak jsem asi znovu našla odvahu.
Ponořila jsem se do toho, čeho jsem se bála nejvíc.
Spoustě lidí to nejde, ale postupně zesílíme.
Hele. Tobě už svaly rostou. Cítím to!
Pomůžu ti s tím do vody.
Můžeme?
Dřív jsem byla učitelka, což bylo úžasných pět let
formování dětské mysli.
Pamatuju si, jak se mi honilo hlavou, že by bylo hezké,
kdyby to moji žáci mohli taky pocítit.
To, co cítím já.
Sílu oceánu a to, jak mě změnil.
A tak vznikla organizace Los Courage Camps.
- Jak se jmenuješ? - Mia.
Mia. Těší mě, Mio.
- A ty? - Lea.
Lea. Těší mě, Leo.
- A ty, maličká? - Dahlia.
No teda, Dahlia. Paráda. Kolik je ti roků?
- Čtyři. - Čtyři roky!
- Surfuješ poprvé? - Jo.
Tak to jsme dvě.
Myslíš, že budeš lepší?
- Jo. - Taky myslím.
Plácnem si ještě? Paráda. Já už můžu.
Hlavu nahoru, díváme se na pláž.
A sklouznout.
Držte se dole.
Ukažte. Jako profíci. Super.
Dneska se naučíte…
Být odvážné!
Chci, aby holčičky, co přijdou do Los Courage Camps…
Hlavu nahoru.
…dostaly příležitost vidět zdatnou Latinoameričanku.
Zvládlas to!
Šikula, Mio. Dobrý.
Z té vaší životní cesty by se plno lidí mohlo poučit.
Najděte si nějakou vášeň a jděte si za tím. A nebojte se.
Hlavu nahoru.
Mým úkolem je ukázat těm holčičkám, které v naší organizaci učím,
že mají neuvěřitelnou šanci na život, ze kterého jim bude naskakovat husí kůže.
Při surfování zjistíte, co vaše tělo dokáže.
Poznáte spojení s vodou a soulad s touhle silou přírody.
- Děkuju. - Ahoj.
Dahlio, musíme oběma.
Paráda!
Vztyk.
BOURNEMOUTH ANGLIE
Budeme to natáčet?
PRIMATOLOŽKA A ANTROPOLOŽKA
Existuje spousta kurážných žen, jejichž vztah k přírodě je inspirativní.
Bojují za lepší budoucnost pro sebe,
svou komunitu a životní prostředí. Vlastně pro všechny.
Jane Goodall považuju za hrdinku
kvůli všemu, co za svůj život vykonala.
- Zdravím, paní doktorko. - Zdravím.
- Ráda vás osobně poznávám.
Já vás taky. Ano.
Jak se máte?
Jsem hrozně zaneprázdněná.
Slyšíte mě? Jane, Myo-Rose?
- Jo, slyšíme. - Ano.
Mya-Rose Craig je taková začínající Jane Goodall.
EKOLOGICKÁ AKTIVISTKA
Podle mě je nejen to, ale ještě mnohem víc.
Dělám to všechno od útlého mládí.
Její láska k ptactvu a přírodě a její odhodlání
ji přivedly na dráhu zapálené environmentalistky.
Moje generace neustále musí řešit změnu klimatu.
Když jsme zestárli, vzedmula se vlna
a my jsme pochopili, že to „dospělí“ nevyřeší
a že to musíme vyřešit sami.
Máme čaj a whiskey.
Jenom trošičku. Pomáhá mi to na hlasivky.
Znáte to?
- Zkusila… - Nezkusila.
Ptala jsem se čtyř operních pěvkyň,
nezávisle na sobě, co dělají, když ztratí hlas.
Pijou whiskey.
- Zajímavé. - Fakt.
To musím zkusit.
Prosím.
Babička mě jako malou nutila inhalovat horkou whiskey.
I když s velkou porcí medu.
Na bolest v krku.
To nepomáhá. Jedině takhle.
Jane, povězte nám, proč je pro vás příroda odjakživa tak moc důležitá.
Nejen pracovně, ale i pro vás osobně.
Lásku ke zvířatům mám vrozenou.
Když jsem byla malá, neexistovala televize.
A tak jsem se učila venku.
Tady. Jsme v Bournemouthu, kde jsem vyrůstala.
Na útesech nad mořem jsem venčila svého psa Rustyho.
Zvířata prostě miluji. Nemá to žádný důvod.
Narodila jsem se tak.
Když nebyla televize, četla jsem knihy.
V osmi letech jsem četla první díl série o doktoru Dolittlovi.
A pak jsem četla Tarzana.
Prolistovala jsem si to, než jste přišla. Je to krása.
Chápu, že to dokáže podnítit něčí představivost.
Jo.
Začala jsem snít o tom, že pojedu do Afriky, budu žít s divokými zvířaty
a psát o nich knihy.
Tenkrát dívky nemohly být vědkyněmi.
Lidi se mi smáli a říkali, ať sním o něčem proveditelném.
Moje máma ale ne.
Ta mi řekla: „Jestli to opravdu chceš dělat,
musíš tvrdě pracovat, využívat příležitosti,
a jestli to nevzdáš, možná to nějak půjde.“
Ani nevíte, kolik mladých lidí mi píše nebo říká:
„Děkuju. Díky tomu, že jste to dokázala, teď můžu i já.“
Má činnost v oblasti ekologického aktivismu a aktivismu obecně
z velké části vychází z práce, kterou jste pak odvedla.
Plyne z toho podle vás nějaké poučení?
Z těch desítek let, které jste strávila pozorováním šimpanzů
a snahou chránit zvířata v jejich přirozeném prostředí.
No, jedna věc…
Když mě můj mentor Louis Leakey poslal na Cambridge,
v roce 1961,
byla jsem už s šimpanzi asi rok.
Ještě jsem toho o nich moc nevěděla.
Tam mi řekli, že se jim nedávají jména. Že jsem jim měla dát čísla.
Že to je vědečtější.
A že nejde říct, že by měli osobnost, mysl nebo emoce,
protože je mají výhradně lidé.
Můj pes mě naučil, že to není pravda.
Že ti profesoři i přes své vzdělání…
Děsilo mě to. Ani jsem nechodila na vyšší odbornou školu,
a najednou jsem dělala doktorát z etologie.
Ani jsem nevěděla, co etologie je.
A díky mým pečlivým poznámkám
a díky Hugovým dokumentům…
KAMERAMAN DIVOKÉ PŘÍRODY
…které se začaly šířit,
jsme postupně zjistili, že největším rozdílem
mezi námi a našimi nejbližšími příbuznými,
jejichž chování se nesmírně podobá tomu našemu,
je prudký rozvoj našeho intelektu.
Ale zvířata jsou mnohem inteligentnější, než jsme si kdy mysleli.
Myo-Rose.
Vy jste ráda pozorovala ptáky, že? V přírodě jste vyrůstala.
Dělají to oba moji rodiče.
Bylo mi bez přehánění devět dní, když mě poprvé vzali s sebou.
Mám to ráda a dělám to odjakživa.
- Vidíš ten zobák? - Jo.
- Jakou má barvu? - Křiklavě oranžovou.
Ptáci jsou krásní a dají se pozorovat snadno.
A jsou všude, ať jste někde na venkově, nebo ve městě.
Musíte být trpěliví a mít dobré oči.
A být neskutečně optimističtí.
Co to znamená?
Že si děláš velké naděje.
To je asi pravda.
Viděla jsem ho.
Takže se věnuju tomu, že seznamuju děti a mládež s přírodou
prostřednictvím různých forem pozorování ptactva.
Myslím, že bych byla někdo úplně jiný,
kdybych jako malá neměla ráda ptáky, pobyt venku a přírodu.
Příroda na nás může mít nesmírný vliv.
A spojení s přírodou někdy může být jako záchranné lano.
Moc si to užívám. Myslím, že mám dost sil.
Silvia Vasquez-Lavado objevila přírodu v době,
kdy to moc potřebovala.
Objevila novou životní cestu, která ji dovedla
na nejvyšší vrchol každého kontinentu.
To je můj sedmý vrchol.
POHOŘÍ CATSKILL MOUNTAINS
No teda, hele.
- To je úžasné. - Krása.
Nádhera.
Ty jo.
Mám pocit, že se naplno věnuju šíření toho poselství.
HOROLEZKYNĚ
Jsem posel hor a musím obrátit co nejvíc lidí.
- Nemáte to na tričku? - Měla bych mít.
To teda.
- Jo. - Koupím si ho.
Jo. Posel hor.
- Posel hor. - Tričko prosím.
Takže teď se naučíme, jak slaňovat z vrcholu dolů.
Když se podíváte na můj kyblík, uvidíte tam zoubky.
Ty při slaňování zajišťují tření.
- Tohle zašroubovat. - Pojistku.
Otestujete to tak, že na ni zatlačíte.
Na tom teď visí náš život.
- Nic jiného nemáme. - Nic?
Jenom tohle.
- Tohle nás zachrání… - Fajn.
Dostane nás to bezpečně dolů.
Tak nejdřív otevřete dlaň.
- Chyťte spodní část lana. - Tu spodní.
A teď sevřete ruku v pěst.
Zatáhnu směrem dolů. Když zkusím jít dál,
- brzdí mě to. - Jo.
- Kdybych visela… - Je to napnuté, mami.
…stačí tohle dodržet a nic se mi nestane.
Zkuste se opřít a tak nějak…
- Aha, už to cítím. - Trochu jo.
- Jo. - Chápu.
To je klíčový, mami.
Musíš vědět, jak zastavit pád.
Ano.
Jak říkám dětem: bezpečnost především.
Ano. Závisí na tom váš život, takže…
Skvělý.
Na vaší osobní cestě obdivuju to,
jak jste se díky přírodě uzdravila.
Mohla byste ten proces popsat?
Stejně jako každá třetí žena na světě mám bohužel za sebou sexuální zneužívání.
A to trauma z toho zážitku
a z toho období mě poznamenalo.
- A… - V dětství?
Ano. Dělo se to od mých šesti do desíti let.
A bohužel jsem se na to snažila zapomenout pomocí pití.
Doslova jsem se upíjela k smrti.
Sáhla jsem si na dno, a tak jsem poprosila o pomoc svou mámu.
Ta mi řekla, ať s ní jedu do Peru na léčebnou meditaci v přírodě.
A při té meditaci mi na mysli jako první vytanula
představa mě jako té malé holčičky v době toho zneužívání.
Třesoucí se v koutě.
A pak představa mě jako dospělé, jak tu holčičku objímám
a cítím toto spojení, které jsem dosud ignorovala.
Když jsme se objaly, uslyšela jsem burácení.
Najednou se mi zjevily hory a ta holčička mě k nim začala táhnout.
- Pane jo. - To jste viděla a cítila?
To jsem při té vidině viděla a cítila.
- Neuvěřitelné. - To ano.
Po té vidině jsem si řekla, že mám dvě možnosti.
Buď to můžu brát jako metaforu a zdolávat s tou holčičkou hory života,
nebo to můžu brát doslova a jít do hor.
- Ty jo. - No a…
Spojilo mě to s tou neskutečnou bolestí,
takže dává smysl, abych vylezla na nejvyšší horu světa.
- Šla jsem pod Everest. - Začala jste Everestem.
Řekla jste si: „Vidím horu. Nezačnu malou horou,
polezu rovnou na tu nejvyšší na světě.“
První den jsme došli do vesnice Namče Bazar,
vstupní brány do Himálaje.
A v ten moment se můj život navždy změnil.
Poprvé v životě vidíte ty stěny a ty hory,
které předčí všechny vaše představy.
A vy jste jen malinký mraveneček,
co se prochází mezi těmi obřími dary přírody.
Když jste ty působivé vysoké hory uviděla…
Cítila jsem bezpečí.
Měla jsem nesmírně intenzivní pocit, že tam patřím.
To ve mně ještě žádný člověk nevyvolal.
Vzpomínám si, že jsem cítila touhu jít dál.
Bylo krásné zjistit, co ve vás příroda může vyvolat.
Dnešek byl krásný. Intenzivní a krásný.
Cítím se jako v ráji.
Věděla jste, že v sobě máte něco, co vás tam táhne.
Ano.
- Ta malá holčička… - Ano.
…vás vedla a najednou jste tam byla
a prožívala jste tenhle transcendentní zážitek.
Cítila jsem, jak se napojuju sama na sebe.
Velmi silně jsem vnímala myšlenku:
„Silvie, tohle je tvoje cesta. Musíš na ní zůstat.“
Byla jsem Everestu vděčná.
Řekla jsem si, že se jednoho dne vrátím a poděkuju mu.
Že se pokusím zdolat vrchol.
Tím celá ta cesta začala.
Slíbila jste to sobě a té hoře.
Ano. A řeknu vám zajímavost.
Mount Everest je západní název,
ale v místní tibetštině je to Čomolungma, což znamená „matka světa“.
To je dokonalé.
Takže jsem to upřímně slibovala matce světa.
- Bože, Silvie. - Tohle kouzlo mě na tu cestu postrčilo.
- Krása. - Úžasný.
- Půjdeme až dolů. - Dobře.
Připravím vás a půjdu první.
Jo.
Už jsem zažila chvíle, kdy jsem si řekla: „Úžasný!“
Ale to, co vy s Everestem, jsem nezažila.
Takový úžas a pocit, že jsem nalezla smysl života.
To neznám. Zatím jsem to nezažila.
- Zkuste se opřít. - Jo.
Je tu trochu vody.
Panebože.
Nachystejte se, teď půjdete vy.
- Trochu to lano povolím. - Jo.
- Tak jo. - Můžete.
Rozkročit. Nohy od sebe.
- Tak. Jo. Dobrý. - Dobře.
- Zaklonit. - Ale…
Jistím vás.
- Obě ruce dolů. - Ale moc mi to s tím lanem nejde.
- Zasekává se? - Pořád.
To je paráda. Teď se do vás opře voda.
Když musíte, tak musíte.
- Připravená? - Jo.
To dáte.
Přece mě nenecháte umřít.
Na to teď myslím.
- Neumřu. - Ne. Pomaličku.
Pomaličku.
Jistíme vás.
To je ono. Výborně.
Hlavně bych k tomu chtěla přivést co nejvíc lidí.
Jakmile zakusíte ty přínosy,
lépe si uvědomíte, jakou roli z hlediska životního prostředí hrajete.
- Dala jste to. - Děkuju!
Jste pořádná drsňačka.
Musíte se mnou někdy do base campu.
- Určitě… - Domluveno. Někdy.
- Jste dobrá. - Dobře. Díky.
Na moji dceru to udělá hodně velký dojem.
Každý šimpanz má svůj vlastní, jedinečný pozdrav.
Tedy pant-hoot.
Bude to podzrav na dálku, takže nebude určený vám.
Bude určený vám, protože jste daleko.
- Dobře. - Takže…
S vámi bych použila pozdrav na blízko.
Když se sobě navzájem zalíbí, nakonec se obejmou.
Nelíbilo by se jim, kdyby si při pandemii covidu museli ťukat lokty.
Je ale smutné, že ke změně klimatu, úbytku biologické rozmanitosti
i k pandemii došlo kvůli tomu, že nerespektujeme přírodu a zvířata.
Můžeme za to. Způsobili jsme to.
Jo. Pro mě je někdy těžké si to představit.
Jak moc jsme planetu poškodili během tak krátké doby.
Já jsem to přímo viděla.
Podle mě převládá optimismus, protože velké množství mladých lidí,
včetně vás, se snaží přírodu chránit.
Jo. Vždycky jsem si připadala osamoceně
jako mladá holka, co se zajímá o životní prostředí.
A pak zničehonic
vyšly stovky tisíc lidí v mém věku do ulic.
Šli protestovat.
Tehdy jsem si říkala, že se něco změnilo.
A že se tím změní všechno.
Plno mladých slýchá, že na jejich názoru nezáleží.
NIC NEODKLÁDEJ KONEJ!
Ale podle mě hrají mladí důležitou úlohu.
ZACHRAŇTE KLIMA!
V debatě o změně klimatu i v boji proti změně klimatu.
Zvyšují povědomí druhých.
Možná naděje do budoucna existuje, když tolik lidí po celém světě
usilovně bojuje za záchranu planety.
- Povstaňme! - Povstaňme!
- Za naše hory! - Za naše hory!
Výraznou a významnou roli hrají v tomto boji domorodí obyvatelé.
PROTEST ZA KLIMA
Ničivá změna klimatu nejvíc ovlivňuje ty, jejichž život je spjat s přírodou.
Pro mě jakožto původní obyvatelku
je důležité chodit do přírody a znovu se na ni napojit.
Jinak bych tady nemohla být.
Jsem součástí tohoto světa a přírody.
Quannah Chasinghorse a její matka Jody Potts
urputně hájí Arktickou národní přírodní rezervaci.
Quannah využívá své role modelky, aby lidi na svůj aktivismus upozornila.
Každá z nich je živel sama o sobě.
- Mají kuráž. - Chrání přírodu,
a navíc mají kuráž a jsou v přední linii.
ŽÁDNÉ ZTRACENÉ SESTRY
LOS ANGELES KALIFORNIE
To maso je výborné.
Díky.
Teda, ta chuť je neuvěřitelná.
Je to losí polévka, základ veškeré stravy na Aljašce.
MODELKA A OCHRÁNKYNĚ KRAJINY
Je v tom jen maso z losa, sůl, cibule…
OCHRÁNKYNĚ KRAJINY
…mrkev, řapíkatý celer a rýže. Tradiční kuchyně.
Opravdu.
- Vynikající. - Díky.
Toho losa jste si přivezla?
- Ano. - Super!
- Až z Aljašky? - Až z Aljašky.
- Boží. - Jo.
Quannah, teď bydlíte v LA.
Přestěhovat se sem z Aljašky byl popravdě vlastně kulturní šok.
Jak by ne.
Našla jste způsob, jak se dostat do přírody?
Našla jste si místa, kde cítíte spojení s přírodou,
i když vypadá a působí jinak, než na co jste zvyklá z Aljašky?
Nedostanu se úplně z města, ale stačí mi to, abych mohla dýchat.
Je pro mě důležité, abych dosáhla vyrovnanosti i mimo domov svých předků.
Chtěla jsem se vás zeptat na tetování.
V dnešní době už to zná každý, ale ta vaše mají skutečný význam.
V našem kmeni Kučinů si ženy nechávají potetovat bradu
při dosažení dospělosti.
V té době se učí, co znamená být žena.
A nechají si udělat první tetování.
- Myslíte jednu čárku? - Jednu, jo.
Quannah, četla jsem, že vás poprvé tetovala máma.
Jo. Máma je v našem kmeni tradiční tatérka.
Být v mojí situaci je pro mě čest.
Nejenže jsem první indiánka, co dělá modeling na této úrovni,
ale zároveň jsem první indiánská modelka s tetováním na obličeji.
A v našem kmeni jsem za víc než sto let první dívka, co v tom věku byla tetována.
Lidi to prostředí, z nějž pocházím, nechápou. Existuje plno stereotypů.
Lidi se ptají, jestli ještě žijeme v iglú.
Ne, nežijeme v iglú.
Jak lidi reagují na to, že jste modelka?
Protože to musí být…
Nejenže máte úžasnou kariéru, ale taky zastupujete indiány.
Já to mám tak, že ať jsem kdekoliv,
snažím se o svém původu mluvit.
Takže kdykoli se naskytne příležitost, abych se obhájila,
proč vůbec modeling dělám…
Občas si totiž říkám, jestli tím indiánům vůbec pomáhám.
Chápete?
Pak pomyslím na indiánské dívky, které už se necítí neviditelné.
A podívám se na vzkazy, které od těch dívek a žen dostávám.
„Dcera si díky vám připadá krásná. Vidí indiánku v časopise.
Vnímá to a cítí se silná.“
Když je Quannah takto na očích…
To, že na těch obálkách je, je vlastně významné prohlášení,
že tu ještě jsme.
„Vydrželi jsme a jsme tady.“
Jody, vás a Quannah proslavil
aktivismus v oblasti klimatu a ochrany přírody,
vod a vzduchu. Řeknete nám, jak to začalo?
Jak jste se dostala do popředí toho hnutí?
Podle mě…
Měla jsem jenom velké štěstí, že jsem vyrůstala blízko přírodě.
Takže když jsme venku, nejsme jenom venku. Všímáme si okolí.
Celý svůj život, a obzvlášť posledních 12 let pozoruji,
jak se krajina dramaticky mění.
A tak my, původní obyvatelé, čelíme krizi,
protože se tím mění naše fungování v tom prostředí.
Myslím, že si tím spoustu z nás…
Stalo se to, že si všímáme dopadů změny klimatu
a upozorňujeme na ně.
Lobbovala jsem ve Washingtonu za naše území
a náš národ a Sněmovna reprezentantů návrh schválila.
Měla jsem vítězoslavný pocit, že to někam povede.
Možná naše území opravdu zachráníme.
Chtěla jsem jít dál a dál, dělat toho víc. A čím víc jsem toho dělala,
tím víc jsem poznávala svou krásu a sílu svého hlasu.
Pro mě je nesmírně důležité lidi zastupovat správně
a co nejlépe.
To znamená, že musím být vždy sama sebou a oni mě takovou musí přijmout.
Často mluvíte o mladých lidech,
které inspirujete a jimž přejete, aby to měli jednodušší.
Co pro vás ale znamená zviditelnit vaše stařešiny?
To je hrozně důležité.
Když jdu do nějaké indiánské komunity a navštívím stařešinu, chce se mi plakat.
Hrozně moc si toho vytrpěli.
Genocidu, rezidenční školy…
Dojímá mě to.
A přesto jsem tu.
Jo.
A můžu sama sebe plně přijmout
jako indiánku, což oni nemohli.
- To je pravda. Jo. - Nemohli.
Báli se být sami sebou. A já…
Já to můžu udělat před celým světem na obálce časopisu…
Jo.
Je to důležité.
Tady nahoře je krásně.
Na takovýchto místech, obzvlášť nových nebo na území indiánů,
pokaždé myslím na jejich předky a na to, jací původní obyvatelé tu asi žili.
V životě to mám těžké.
Jednodušší než moji prarodiče, ale dokonalé to není.
Ale životní moudro, které jsem se snažila vštípit dětem,
je to, že naše tradiční hodnoty, naše kultura
a spojení s přírodou člověku vždycky dodají sílu.
Je to důkaz, že přírodu potřebujeme pro správný psychický vývoj.
Potřebujeme ji… Slyšely jste o koupání v lese?
- Ano. - Jo.
Předepisují ho lékaři.
Pro naše psychické, duševní i fyzické zdraví je dobré
trávit čas v přírodě.
A když jsme uprostřed města, pojďme přírodu do města vnést.
Jedenáctého září jsem náhodou byla v New Yorku.
Bylo to hodně děsivé.
Město ztichlo.
Nebyl slyšet hluk z newyorské dopravy, ale sirény policejních aut a sanitek.
Znám spoustu příběhů, ale jeden se týká jedné mladé ženy.
Šla kolem kontejneru a uviděla z něj trčet pahýl stromu.
Tak někoho nějak přesvědčila, aby ten strom vytáhli.
Přesunul se do botanické zahrady. Chtělo to hodně práce a lásky,
ale strom začal růst.
Nakonec byl přesunut zpátky tam, kde je teď.
PAMÁTNÍK 11. ZÁŘÍ
Z houževnatosti přírody čerpám naději.
Když jsem na Mezinárodní den míru byla v New Yorku,
tak jsme k tomu Stromu přeživších zašli.
Vzhlédla jsem a nahoře ve větvích bylo krásné hnízdečko.
Všechno to do sebe zapadlo.
Ten strom přežil a teď pomáhá ptáčkům
přivádět na svět mladé.
Není to pěkná historka?
Jo.
Nejenom pěkná. Podle mě i moc důležitá.
Naděje pro mě neznamená hledět na svět růžovými brýlemi.
Člověk musí konat.
Teď se mi zdá, že jsme v temném tunelu. Je to tak.
Když se rozhlédnete, uvidíte temný svět.
A na druhém konci toho tunelu je vidět slabé světlo.
Musíme ale tvrdě dřít, vyhrnout si rukávy.
Musíme přelézt, podlézt nebo obejít všechny překážky,
co nás od světýlka dělí, a dostat se tam.
Musíme mít vizi,
být odhodlaní a nevzdávat se.
Musíme mít bojovného ducha.
Jo. Když lidi přimějeme, aby konali a zapojili se,
aby jen nemysleli a radši něco dělali,
trochu to rozptýlí tu apatii
- a dá to lidem naději. - Jo.
Záleží na každém člověku, který žije na této planetě.
Každý hraje nějakou roli, i když zatím neví jakou.
A hlavní je,
že každý z nás planetu každý den nějak ovlivní.
A jakmile získáme nějaké povědomí a znalosti, můžeme si zvolit,
jakým způsobem budeme užiteční.
Amen.
Moc děkuju vám oběma.
A je to.
Děkuju všem. Díky, Jane.
- Díky. - Díky, Chelsea.
Děkuju.
Já mám kávu. Na zdraví.
Vypadáte vtipně. Na zdraví.
Já už mám na whiskey věk.
Za posledních deset dvacet let došlo k významnému posunu v tom,
že se ženy dostávají do popředí
a bojují proti změně klimatu, chrání životní prostředí
a usilují o návrat k přírodě.
Jak řekla Jane Goodall, kdo neztrácí naději, přežije.
Naděje je strategie, jak něčeho dosáhnout.
Všichni máme nezlomného ducha.
Lidé to ale nevědí.
Nenechají ho růst a roztáhnout křídla.
Bojí se, jsou nervózní nebo je něco odrazuje.
Musíme toho nezlomného ducha osvobodit,
a udělat tak ze světa lepší místo pro všechno živé.