שקט כל כך. -נכון.
הלכתי לטיולים רגליים ביער, לפעמים כדי לתפוס מחסה.
הוא היה מקום מקלט. זה היה כדי לצאת מהראש של עצמי.
את יודעת, לצאת מהחיים שלי.
וברור שעשיתי את זה אחרי הבחירות של 2016.
נדמה לי שזה היה יום אחרי הבחירות,
כשנתקלתי באישה צעירה עם תינוק על הגב ועם כלב.
היא ראתה אותי ופרצה בבכי.
התחלתי לדבר איתה ואז היא צילמה סלפי והעלתה לרשת.
- אימא אחת נתקלה בהילרי קלינטון ביער וזה שימח המון אנשים -
ופתאום הטיול ביער...
המם של הטיול ביער השתלט. -אנשים הלכו לבכות ביער.
כן, אבל זו סביבה טובה לבכי.
נתקלתי במונח היפני "טבילת חורש".
כן, אני זוכרת שסיפרת לי על זה.
כן. -פשוטו כמשמעו...
אני חושבת שזה חיזק אותך.
היית כזה, "אני טובלת בחורש."
כן. יש לי חזיונות של אנשים יוצאים ליער
ומביטים מעלה אל העצים
ופשוט מסתובבים סביב עצמם.
חזיונות. -כן!
במקרה שלך זה מעשה, ממש לא חיזיון.
זה משהו שאת עושה.
את מוקפת ביופי.
זה פשוט... פשוט לספוג את הכול.
אני לא סתם מטיילת ביער. אני טובלת בחורש.
אנחנו קמות!
צריכים למצוא את רוח הלחימה.
- נשים אמיצות הן כוחות טבע -
- לוס אנג'לס, קליפורניה -
שהות בטבע יכולה לחולל שינויים.
בנעוריה התרכזה ג'יזל קאריו אך ורק בעבודה קשה למען משפחתה.
נדרשו לה שנים כדי לקלוט שמשהו חסר.
אבל כשהיא מצאה את האוקיינוס, היא מצאה את התכלית שלה.
זה רגע של זרימה שבו הזמן פשוט משהה את עצמו.
שום דבר לא חשוב באמת.
זה רגע של חיבור, של אחדות עם כוח הטבע.
כשהייתי ילדה כמוכן,
לא הכרתי אף אחד שגולש.
למדתי לגלוש כשהיית בוגרת יותר
והים לימד אותי להתחבר לזה.
לאומץ שלי.
ואני מקווה שהיום, אם זו הפעם הראשונה שאתן גולשות,
תגלו כמה הלב שלכן חזק.
מלא אומץ.
נשמע טוב?
זו פינה קטנה בחופים של לוס אנג'לס.
זו תגלית נפלאה.
ואם אתן רוצות להתכבד בלחם...
יופי.
כן. הוריי היגרו ממקסיקו.
- ג'יזל קאריו מייסדת קייטנת לוס קורג' -
הם ההשראה לכל דבר שאני עושה בחיים.
הם הקריבו כל כך הרבה כדי להביא אותנו למדינה הזאת.
והוריי עשו עבודה מצוינת...
אאו, אימא.
הוריי עשו עבודה מצוינת בלהסתיר את זה מאיתנו.
לא ידעתי כמה אני ענייה עד שהגעתי לקולג'.
ואף פעם לא התמקדתי בג'יזל ובמה שגורם לה אושר.
כי הייתי ממוקדת כל כך בהישרדות.
ידעתי שדרך אפשרית להיחלץ מחיים של "מתלוש משכורת לתלוש משכורת"
היא להצליח בלימודים.
אני ושתי האחיות שלי, שלושתנו למדנו בקולג'.
הבנות הראשונה במשפחה שלי שלמדו בקולג'.
כל הכבוד, אימא. כל הכבוד. -כן.
אף פעם אל תזרקי טורטייה למחבת.
תניחי אותה בעדינות.
כי היא עלולה להתלקח ולהישרף.
גדלתי במזרח לוס אנג'לס,
ואימא שלי עבדה במפעל מזון כל חייה.
אבא שלי מכונאי.
ימי ראשון הוקדשו לעבודה.
אף פעם לא ניצלנו את יום ראשון לפעילות של פנאי
כמו לשבת בחוף הים כל היום.
אני חושבת ששנים רבות לא היו לנו שמשייה וכיסאות.
וגם כשכבר היו לנו,
הם היו כאלה שקונים בחנות הנוחות הסמוכה
בחמישה דולר.
אז אפילו רק להגיע, כן, אנחנו כאן,
אבל אנחנו לא מרגישים כמו כולם.
ואז את יכולה להוסיף שעועית ותירס לפי טעמך.
בילדותי, שנים רבות לא היה לי אפילו בגד ים.
אני יכולה לספור אולי פעמיים שהוריי לקחו אותי לים.
ובאחת הנסיעות האלה,
לאחותי הייתה תקרית קטנה כשגל אחד סחף אותה.
ואימא שלי לא יודעת לשחות.
לכן זה היה אחד הדברים שהכי הפחידו אותה.
אני זוכרת שאמי אמרה,
"תיזהרו מהאוקיינוס. הוא טרסיונרה."
בספרדית זה אומר, תיזהרו מהאוקיינוס, הוא יבגוד בכם.
והמסר הזה נשאר איתי.
אם אני נכנסת לאוקיינוס, זה מקום מסוכן.
איך קיבלת את ההחלטה ללמוד לגלוש?
אחותי ואני עברנו לגור בחוף וניס.
חלקנו דירת שני חדרים.
אז הלכנו לחוף וניס.
היינו שם שעתיים עם מדריך.
היה לנו קר, היינו די מסכנות.
אבל עדיין נלהבות. -נחושות.
נחושות בדעתנו. כל כך הרבה נחישות.
באותו יום לא תפסתי אף גל.
רק אחרי שישה חודשים תפסתי את הגל הראשון שלי.
חששת כשהיא התחילה לגלוש?
מאוד.
כן.
אבל אני מאמינה בהן.
זה היה פחד כל כך גלוי ומוחשי
שלא הייתי מוכנה להתגבר עליו.
לאוקיינוס יש אופי וכך הוא מלמד אותנו.
כי כל יום הוא ילמד אותך משהו אחר.
הוא יראה לך צד אחר שלו והעניין הוא איך את מגיבה לו.
הייתי אומרת שכך מצאתי מחדש את האומץ שלי.
פשוט קפצתי לתוך הדבר שפחדתי ממנו יותר מכול.
הרבה אנשים לא מצליחים, אבל לאט לאט אנחנו מתחזקות.
תראי אותך. את כבר מתחזקת.
אני מרגישה את זה.
טוב, אני אעזור לך לצאת.
מוכנה?
בעבר הייתי מורה, ואלה היו חמש שנים נפלאות
של עיצוב נשמות קטנות.
אני זוכרת שחשבתי, נכון שזה יהיה נפלא לתלמידים שלי
אם הם יוכלו יום אחד לבוא ולהרגיש את זה?
להרגיש מה שאני מרגישה.
להרגיש את הכוח של האוקיינוס ואיך הוא שינה אותי.
וזו הייתה ההתחלה של קייטנת לוס קורג'.
מה שמך? -מיה?
מיה. נעים מאוד, מיה.
מה שמך? -ליה.
ליה. נעים מאוד, ליה.
ומי זו הקטנה? -דאליה.
אלוהים, דאליה. מגניב. דאליה, בת כמה את?
ארבע. -את בת ארבע!
זו הפעם הראשונה שאת גולשת? -כן.
אז את ואני, טוב?
אתה חושבת שתהיי טובה ממני?
כן. -כן, גם אני חושבת.
אפשר לקבל עוד כיף? סבבה. טוב, אני מוכנה.
ראש למעלה, תסתכלו על החוף.
ותחליקו.
תישארו כפופות.
תראו כפיפה. כפיפה של מקצוענית. מעולה.
היום אתן תלמדו ל...
להיות אמיצות.
התקווה שלי לקייטנת לוס קורג' ולילדות שבאות...
להרים ראש.
היא שהן יקבלו הזדמנות לראות אישה לטינית חזקה.
עשית את זה!
כל הכבוד, מיה. יפה.
החיים שלך הם מסלול שרבים יכולים ללמוד ממנו.
תמצאו את התשוקה הזאת ותזרמו איתה.
אל תפחדו.
ראש למעלה, ראש למעלה.
תפקידי הוא להראות לילדות שאני מלמדת בקייטנת לוס קורג'
שיש להן הזדמנות מדהימה
לחיות חיים שעושים להן עור ברווז.
גלישה מראה לך מה הגוף שלך מסוגל לעשות.
והחיבור עם מים ואיך את יכולה לזרום עם כוח הטבע הזה.
תודה. תודה.
-ביי.
דאליה, אחותי, אני צריכה שתי ידיים.
מעולה!
קומי.
- בורנמות', אנגליה -
את תקליטי?
- ד"ר ג'יין גודול פרימטולוגית ואנתרופולוגית -
יש המון נשים אמיצות שהקשר שלהן עם הטבע
מעורר בי השראה עצומה.
הן נלחמות על עתיד טוב יותר למען עצמן,
למען קהילות שלהן, למען הסביבה. למעשה, למען כולנו.
ג'יין גודול היא אחת מהגיבורות שלי
הודות לעבודה הרבה שהיא עשתה לאורך כל חייה.
היי, ד"ר גודול. -שלום.
היי. -כמה נפלא לפגוש אותך אישית.
נעים מאוד להכיר אותך.
מה שלומך?
אני עסוקה כפי שלא הייתי כל חיי.
אתן שומעות אותי? ג'יין, מאיה-רוז?
כן, אנחנו שומעות אותך. -כן.
מאיה-רוז קרייג יכולה להיקרא ג'יין גודול הבאה.
- ד"ר מאיה-רוז קרייג פעילה סביבתית -
אבל אני חושבת שהיא גם זה וגם עוד הרבה.
עסקתי בזה מגיל צעיר מאוד.
בעקבות אהבתה לעופות ולטבע, ונחישותה,
היא נהפכה לסביבתנית בלתי נלאית.
הדור שלי תמיד נאלץ לחשוב על שינוי האקלים.
כשהתבגרנו, נוצר גל עצום
כשבסופו של דבר הבנו ש"המבוגרים"
לא יפתרו את זה,
ולכן נצטרך לעשות את זה בעצמנו.
יש לנו תה וגם ויסקי.
רק לגימה. זה הדבר היחיד שעוזר לקול שלי.
ידעת את זה?
ניסיתי... -לא ניסיתי.
שאלתי ארבעה זמרי אופרה
בנפרד, "מה אתם עושים כשהקול שלכם מתעייף מדי?"
ויסקי.
מעניין. -אני רצינית.
אני צריכה לנסות את פטנט הוויסקי.
בבקשה.
כשהייתי ילדה, סבתא שלי הכריחה אותי לשאוף ויסקי חם,
אבל יש להודות, עם מנה יפה על דבש,
כשכאב לי הגרון.
זה לא עוזר. אני פשוט אוהבת את זה.
ג'יין, אולי תוכלי לספר
קצת למה הטבע תמיד היה חשוב לך כל כך?
לא רק בעבודה שעשית, אלא גם לך כאדם.
נולדתי עם אהבה לבעלי חיים.
בילדותי לא הייתה טלוויזיה.
לכן למדתי משהות בחוץ.
כאן בבורמות', המקום שגדלתי בו.
ומטיולים סביב הצוקים מעל הים,
עם הכלב שלי, ראסטי.
אני פשוט אוהבת בעלי חיים. לאהבתי לבעלי חיים אין סיבה.
נולדתי כך.
וכיוון שלא הייתה טלוויזיה, קראתי ספרים.
בגיל שמונה קראתי את הספר הראשון בסדרת דוקטור דוליטל.
ולאחר מכן את "טרזן".
כן, עלעלתי בו לפני שנכנסת,
והוא פשוט מקסים.
אני מבינה למה הוא מצית את הדמיון.
כן.
בעקבות זה חלמתי שכשאגדל אסע לאפריקה אחיה עם חיות בר,
ואכתוב ספרים עליהם.
כי בנות לא היו מדעניות באותם ימים.
אז צחקו עליי ואמרו שמוטב שאחלום על משהו שאוכל להשיג.
אבל לא אימא שלי.
היא אמרה, "אם את באמת רוצה לעשות משהו כזה,
תצטרכי לעבוד קשה מאוד,
לנצל כל הזדמנות,
ואם לא תוותרי, אולי תמצאי דרך."
אין לכן מושג כמו נערות כתבו או אמרו לי,
"תודה. כיוון שאת עשית את זה, גם אני יכולה."
חלק גדול מהפעילות הסביבתית שלי ומהקמפיינים שהובלתי בכלל
צמח מהעבודה שאת עשית.
האם יש לקחים שאנחנו צריכים ללמוד, לדעתך,
מעשרות השנים שבילית בצפייה בשימפנזים,
ובניסיון להגן על בעלי החיים בסביבות המחיה שלבן?
אני חושבת... את יודעת, אחד הדברים...
כשנשלחתי לקיימברידג' ע"י לואיס ליקי, המנטור שלי,
בשנת 1961,
כבר חייתי עם השימפנזים כשנה.
לא ידעתי הרבה עליהם באותם ימים.
אבל אמרו לי שאסור לתת לשימפנזים שמות. צריך לתת להם מספרים.
זה מדעי יותר.
ואי אפשר לדבר על האופי שלהם, על התודעה שלהם
או על הרגשות שלהם.
אלה ייחודיים לבני אדם.
מהכלב שלי למדתי שזה לא נכון.
הפרופסורים האלה, עם כל ההשכלה שלהם...
וזה הפחיד אותי מאוד. אפילו לא למדתי בקולג',
ופתאום אני לומדת לדוקטורט באתולוגיה,
ואפילו לא ידעתי מה זה אתולוגיה.
וכך, בהדרגה, בזכות הרשימות הקפדניות שלי,
בזכות הסרטים התיעודיים של הוגו...
- הוגו ון לוויק יוצר סרטי טבע -
שהתחילו להסתובב בשטח,
למדתי שההבדל הגדול ביותר
בינינו לבין קרובינו הקרובים ביותר,
שאנחנו חולקים איתם המון התנהגויות,
הוא ההתפתחות האדירה של האינטלקט שלנו.
אבל בעלי חיים הם אינטליגנטים הרבה יותר מכפי שחשבנו בעבר.
מאיה-רוז,
את היית צפרית, נכון? גדלת בטבע?
הוריי הם צפרים.
הייתי בת תשעה ימים בפעם הראשונה שהם לקחו אותי לצפות בציפורים.
זה משהו שתמיד עשיתי ואהבתי.
את רואה את המקור שלה? -כן.
מה הצבע שלו? -כתום עז.
הן יפהפיות וקל מאוד לראות אותן.
הן נמצאות בכל מקום, גם באזורים כפריים מאוד
וגם באזורים עירוניים מאוד.
צריך סבלנות וראייה טובה.
ואופטימיות מגוחכת.
מה זה?
לא להפסיק לקוות.
כנראה זה נכון.
ראיתי אותה.
אני משקיעה עבודה רבה בחיבור ילדים ובני נוער
לטבע ולסביבה
באמצעות צורות שונות של צפרות.
אני חושבת שהייתי אדם שונה מאוד
לולא גדלתי עם אהבה לציפורים,
לטיולים ולטבע.
הטבע יכול להשפיע עלינו באופן עמוק כל כך.
ולפעמים חיבור לטבע יכול להיות חבל הצלה.
אני נהנית כל כך. אני מרגישה חזקה.
סילוויה ואסקז-לאבאדו מצאה את הטבע בתקופה
שהיא נזקקה לו מאוד.
כשהיא גילתה מסלול חדש שיוביל אותה
להרים הגבוהים ביותר בכל יבשות העולם.
זו הפסגה השביעית שלי.
- הרי קטסקיל ניו יורק -
וואו. תראו את זה.
זה מהמם. וואו. -כל כך יפה.
כל כך יפה.
וואו.
ברגע זה אני מרגישה מחויבת לגמרי להפצת המסר הזה.
- סילוויה ואסקז-לאבאדו מטפסת הרים -
אני שליחת ההר ותפקידי להמיר כמה שיותר אנשים.
יש לך את זה על חולצת טי? -דווקא כדאי.
לגמרי כדאי.
כדאי. -אני אקנה כמה.
כן. שליחת ההר.
שליחת ההר. -חולצת טי, בבקשה.
טוב, אז מה שנעשה
זה אימון קצר כדי ללמוד לגלוש בחבל ולרדת כך מההר.
אם תביטו במכשיר הגלישה שלי, יש כאן שיניים קטנות.
זה מה שייצור חיכוך עם החבל כשננסה לגלוש למטה.
מסובבים את זה. -מסובבים את המנעול הקטן.
ואז אפשר לבדוק אותו ע"י הפעלת לחץ.
עכשיו זה חבל ההצלה שלנו.
זהו. -זהו?
זהו. זהו.
זה מה שיימנע מאיתנו מ... -בסדר.
זה מה שיאפשר לנו לרדת בשלום.
טוב. אז דבר ראשון פתחי את כף היד.
תפסי את החלק...
את החלק התחתון של החבל. -התחתון.
החלק התחתון של החבל, ואז את סוגרת אגרוף
ואני מושכת למטה. אם אני רוצה לנסות לרדת,
זה בולם. -כן.
אז אם אוכל להיתלות מצוק... -זה המתח, אימא.
אם אני שומרת על החלק הזה, אני בטוחה.
נסו לשחרר ואז נסו ל...
אני מרגישה את זה עכשיו. -את מרגישה קצת.
כן. כן. -הבנתי.
זה החלק הקריטי, אימא.
אם את נופלת, לדעת לבלום את עצמך.
בדיוק. כן.
כמו שאני אומרת לילדים שלי, בטיחות לפני הכול.
בטיחות לפני הכול. החיים שלכם תלויים בזה.
אהבתי.
מה שמרשים אותי במיוחד במסע האישי שלך
זה איך שהשתמשת בטבע כדי לרפא את עצמך.
תוכלי לספר על התהליך שעברת?
לרוע המזל, כמו אחת מכל שלוש נשים בעולם,
אני ניצולת התעללות מינית.
והטראומה מהתקרית ההיא,
מהתקופה ההיא, שיתקה אותי לגמרי.
ו... -כשהיית ילדה?
כשהייתי ילדה. זה קרה בין גיל שש לגיל עשר.
ולמרבה הצער, הדרך שבה התמודדתי
במטרה להדחיק את הזיכרונות הייתה שתייה.
אז פשוט שתיתי את עצמי למוות, מילולית.
וכך הגעתי לשפל המדרגה של חיי ופניתי לעזרת אימא שלי.
היא ביקשה שאבוא לפרו
לעשות איתה מדיטציית ריפוי עוצמתית בחיק הטבע.
בזמן שעשינו את המדיטציה הזאת, הדבר הראשון שעלה
היה דמותי כילדה בתקופה של ההתעללות.
עומדת בפינה קטנה, רועדת.
ואחר כך אני כאדם בוגר מחבקת את הילדה
ומרגישה את החיבור שהתעלמתי ממנו קודם לכן.
ובזמן שהתחברנו, שמעתי רעש רועם.
ואיכשהו הופיעו הרים
והילדה שלי התחילה למשוך אותי להרים.
מדהים. -זה מה שראית ומה שהרגשת?
זה מה שראיתי וזה מה שהרגשתי בחיזיון הזה.
זה מדהים. -באמת היה מדהים.
אז אחרי החיזיון הזה חשבתי לעצמי, "אני יכולה ללכת עם זה לאחת משתי דרכים.
או לראות בזה מטפורה להליכה בהרי החיים עם הילדה שלי,
או לקבל את זה כפשוטו ולצאת להרים."
וואו. -ואני...
זה חיבר אותי לכאב העצום בחיים שלי,
לכן רק מתבקש שאלך להר הכי גבוה בעולם.
אז נסעתי לתחתית האוורסט. -התחלת באוורסט.
חשבת לעצמך, "אני רואה הר. לא אתחיל בהר הכי קטן.
אני אלך להר הכי גדול בכדור הארץ."
ביום הראשון הגענו לעיירה שנקראת נמצ'ה בזאר,
שהיא הכניסה להרי ההימלאיה.
ובאותו רגע חיי השתנו לנצח.
לראשונה בחיי,
את רואה רק את הצד הזה ואת ההרים האלה
שהם... כל מה שדמיינת אי פעם.
ואת נמלה זעירה
שמתהלכת בין מתנות הטבע הענקיות האלה.
כשראית את ההרים העצומים המפוארים האלה...
הייתה שם תחושה של הגנה,
תחושה של שייכות, וזה היה עוצמתי מאוד.
אף בן אדם לא עורר בי תחושה כזאת.
אני זוכרת שהרגשתי שאני רוצה להמשיך.
היה מקסים לראות איך הטבע יכול לעורר בך הרגשה כזאת.
זה היה יום מקסים. זה היה יום מקסים ועוצמתי.
ואני מרגישה כמו בגן עדן.
ידעת שיש בך משהו שדוחף אותך לנסוע לשם.
כן.
הילדה בתוכך... -כן. כן.
הובילה אותך ופתאום את שם
ואת עוברת, הייתי אומרת, חוויה טרנסצנדנטלית.
אני זוכרת שהרגשתי חיבור מחודש עם עצמי.
היה לי מסר חזק שאמר,
"סילוויה, זה המסע שלך. את חייבת להישאר כאן."
והרגשתי אסירת תודה לאוורסט.
ואמרתי, "יום אחד אחזור להודות לך.
אנסה לטפס לפסגה."
זה היה הצעד הראשון של המסע כולו.
התחייבת בפני עצמך ובפני ההר.
בפני ההר. וזה הקטע המגניב.
כי הר אוורסט הוא השם המערבי,
אבל השם המקומי בטיבטית הוא "צ'ומולונגמה",
שפירושו, "אם העולם."
זה פשוט מושלם.
והנה אני נודרת נדר
מעומק לבי בפני אם העולם.
אלוהים, סילוויה. -וזה מה ש...
זה היה הקסם שדחף אותי לצאת למסע הזה.
אני חושבת שזה נפלא. -מדהים.
אנחנו נרד עד למטה. -טוב.
אני אכין אותך, ואז אני ארד ראשונה.
טוב.
אף שהיו לי רגעים של, "אה! זה מדהים,"
מעולם לא היה לי רגע כמה מה שחווית באוורסט.
אותה תחושה של פליאה, של משמעות ושל תכלית.
לא יודעת. עוד לא חוויתי רגע כזה.
נסי להישען לאחור. -כן.
יש כאן קצת מים.
אלוהים.
טוב, אז עכשיו את מתכוננת לרדת.
אני אתן לך קצת חבל. -כן.
בסדר. -את מוכנה.
עמידה רחבה. פישוק רחב בין הרגליים.
ככה. כן. יופי. -בסדר.
הישעני לאחור. -אבל...
אני שומרת עלייך. אני שומרת עלייך.
שתי הידיים למטה. -אבל אני לא עושה...
אני לא עושה עבודה מי-יודע-מה עם החבל.
הוא נתקע? -הוא כל הזמן נתקע.
זה כל כך טוב. הנה לחץ המים.
אם את צריכה, את צריכה.
אנחנו מוכנות? -כן.
את יכולה לעשות את זה. את יכולה לעשות את זה.
לא תיתני לי למות.
כי שם אני נמצאת עכשיו.
אני לא אמות. -לא. צעדים קטנים.
צעדים קטנים.
אנחנו שומרים עלייך מכאן.
זהו. מעולה.
המשימה הכוללת שלי היא להביא כמה שיותר אנשים...
ואני חושבת שברגע שתחווי את היתרונות,
תהיי יותר ויותר מודעת לתפקיד שאת ממלאת
ביחס לסביבה.
עשית את זה. -המון תודה.
את אלופה.
את צריכה לבוא איתי למחנה הבסיס מתישהו.
את... -קבענו. מתישהו.
היי. היית טובה. -תודה.
זה ירשים מאוד את הבת שלי.
לכל שימפנזה יש צליל ברכה משלו.
הוא נקרא "התנשפות צווחה".
זו תהיה ברכה מרחוק, אז היא לא מיועדת אלייך.
היא מיועדת אלייך. כי את רחוקה.
בסדר. -וזה...
אותך אני אברך בברכה מקרוב.
אם אתם מחבבים זה את זה, לרוב זה ייגמר בחיבוק.
אז אם יהיו מודאגים מאוד אם ייאלצו להפגיש מרפקים במגפת קורונה.
אבל את יודעת, הדבר העצוב הוא ששינוי האקלים, אובדן המגוון הביולוגי
והמגפה, כולם התרחשו
בגלל חוסר הכבוד שלנו לטבע ולבעלי החיים.
זו אשמתנו. אנחנו עשינו את זה.
כן. באמת קשה לי לפעמים לדמיין
את היקף הנזק שגרמנו לכדור הארץ
בפרק זמן קצר כל כך.
לי קל יותר כי ראיתי את זה.
אני חושבת שיש המון מקום לאופטימיות מכך שהמוני צעירים,
ובהם את עצמך, כמובן, שותפים לניסיון להגן על הטבע.
כן. תמיד הרגשתי לבד מאוד
כאדם צעיר שמתעניין בנושאים סביבתיים.
ולפתע פתאום,
מאות אלפי ילדים בגילי יוצאים לרחובות,
יוצאים להפגין.
ואני זוכרת שחשבתי אז שמשהו השתנה.
ושזה ישנה הכול.
אני חושבת שהמון צעירים שומעים שדעתם לא חשובה.
- אל תתעלמו תפעלו עכשיו! -
אבל אני חושבת שלצעירים יש השפעה עצומה...
- הצילו את האקלים שלנו! -
על השיח בנושא שינוי האקלים
ועל תנועת המאבק בשינוי האקלים.
בהעלאת המודעות.
את יודעת, אולי בכל זאת יש תקווה לעתיד
אם כל כך הרבה אנשים בכל העולם
נלחמים בכל כוחם למען כדור הארץ.
אנחנו קמים! -אנחנו קמים!
למען ההרים שלנו! -למען ההרים שלנו!
כמה מהקולות החזקים והחשובים ביותר
במאבק הזה נשמעים מקהילות ילידיות.
- עצרת האקלים -
אלה המחוברים באופן העמוק ביותר לטבע הם הפגיעים ביותר
לנזקים של שינוי האקלים.
כאדם ילידי, למעני, למען הרווחה שלי,
חשוב לי מאוד לצאת לאדמה ולהתחבר מחדש.
בלי זה, לא אוכל להיות כאן.
אני חלק מהאדמה, אני חלק מהטבע.
קואנה צ'ייסינגהורס ואמה, ג'ודי פוטס,
מגנות בלהט על שמורת הטבע הארקטית.
קואנה ניצלה את הפלטפורמה שלה
כדוגמנית כדי לקרב אנשים לפעילות שלה.
שתיהן באמת כוחות טבע.
אמיצות מאוד. -הן לא רק מגנות על הטבע,
הן גם אמיצות ומתייצבות בחזית.
- די לגניבת אחיות -
- לוס אנג'לס, קליפורניה -
זה תבשיל טעים מאוד.
תודה.
וואו, הטעם מדהים.
זה מרק אייל קורא, והוא מאכל בסיסי בתזונה שלנו באלסקה.
- קואנה צ'ייסינגהורס דוגמנית ומגינת אדמות -
הוא עשוי רק מבשר אייל, מלח, בצל...
- ג'ודי פוטס-ג'וזף מגינת אדמות -
גזר, סלרי וקצת אורז. זה מזון לנשמה אצלנו.
באמת.
זה מעדן. -תודה.
הבאת את בשר אייל איתך?
כן. -נפלא.
כל הדרך מאלסקה? -כל הדרך מאלסקה.
מגניב כל כך. -כן.
קואנה, לאחרונה עברת לגור באל-איי.
המעבר מאלסקה לכאן היה
סוג של הלם תרבות.
ברור. איך לא?
מצאת דרכים להישאר בטבע?
מצאת כבר מקומות שבהם את מרגישה קצת יותר מחוברת לאדמה,
גם אם המראה והתחושה שלהם שונים ממה שאת רגילה אליו מאלסקה?
אני לא לגמרי מחוץ לעיר,
אבל אני רחוקה מספיק כדי שאוכל לנשום.
היכולת למצוא איזון
מחוץ לבתים של אבות אבותיי חשובה לי מאוד.
רציתי לשאול על הקעקועים, כי
היום כולם יודעים על קעקועים, אבל לקעקועים שלך יש משמעות אמיתית.
בשבט שלנו, גוויצ'ין, נשים עושות קעקועים בסנטר
כטקס מעבר.
הן מקדישות זמן ללימוד על נשיות,
והן עושות קעקוע הסנטר הראשון שלהן.
כשאת אומרת הראשון, הכוונה לקו אחד? -קו אחד. כן.
קואנה, נדמה לי שקראתי שאימא שלך עשתה לך את הקעקוע הראשון.
כן, אמי היא מקעקעת מסורתית בשבט שלנו.
בשבילי זה כבוד בגלל העמדה שלי.
אני לא רק הדוגמנית הילידית הראשונה ברמה שלי,
אני גם הדוגמנית הילידית הראשונה עם קעקועי פנים.
ואני האישה הראשונה בשבט שלי שקיבלה קעקוע מסורתי
בגיל הזה במאה השנים האחרונות.
במקום שאני באה ממנו לא מבינים את זה.
יש המון סטריאוטיפים.
רבים שואלים, "אתם עדיין גרים באיגלו?"
לא, אנחנו לא גרים באיגלו.
כשעבדת כדוגמנית, אילו תגובות קיבלת?
כי, את יודעת, זה בטח...
אומנם יש לך קריירה מצליחה משלך,
אבל את גם נציגה.
אני חושבת... בכל מקום שאני נמצאת בו,
אני תמיד מנסה להביא איתי את השבט שלי.
אז בכל הזדמנות שיש לי לדבר על המאבק שלי,
ולמה בכלל אני מדגמנת.
כי יש רגעים שבהם אני תוהה,
"זה עוזר בכלל לבני עמי? מה אני עושה?"
אתן מבינות את כוונתי?
ואז אני חושבת על כל הנערות הילידיות שמרגישות שרואים אותן.
אני קוראת את ההודעות שאני מקבלת מהנערות הילידיות
ומהנשים הילידיות שאומרות,
"הבת שלי מרגישה יפה בזכותך.
היא רואה אישה ילידית בעיתון.
היא מרגישה את זה והיא מרגישה מועצמת."
בגלל רמת הנראות של קואנה, עכשיו...
עצם העובדה שהיא מופיעה בשערי עיתונים היא הצהרה ברורה וחזקה
ש"אנחנו עדיין כאן.
שרדנו ואנחנו עדיין כאן."
ג'ודי, גם את וגם קואנה התפרסמתן מאוד
בזכות הפעילות שלכן בנושא האקלים והגנת האדמה
והמים והאוויר. תוכלי לספר איך זה התחיל?
איך הפכת לכזאת מנהיגה במאמץ הזה?
את יודעת, אני חושבת...
התמזל מזלי שגידלו אותי קרוב כל כך לאדמה.
אז כשאנחנו בחוץ, אנחנו לא סתם בחוץ. אנחנו מתבוננות בדברים.
במהלך חיי, והייתי אומרת, במיוחד ב-12 השנים האחרונות,
ראיתי את השינוי הדרסטי באדמה.
ולכן אנחנו,
כעם ילידי, ניצבים מול משבר אמיתי
משום שזה משנה את אופן הקיום שלנו במקומות האלה.
כך אצל רבים מאיתנו, אני חושבת,
זה קרה. פשוט כי
אנחנו מבחינים בהשפעות של שינוי האקלים,
ומדברים עליהן בקול רם.
נסעתי לוושינגטון ופעלתי בשם האדמות הקדושות שלנו
ובשם בני עמי, וזה התקבל בבית הנבחרים.
אני זוכרת שחשבתי שאולי יצא משהו מהניצחון הזה.
אולי באמת נצליח להגן על האדמות שלנו.
וזה רק דרבן אותי להמשיך עוד ועוד.
רציתי לעשות יותר ויותר, וככל שעשיתי יותר, יותר יותר
מצאתי את היופי שלי ואת כוח שלי באמצעות הקול שלי.
חשוב לי כל כך לייצג אותם בדרך הנכונה,
בדרך הכי טובה שאני יכולה.
וזה אומר להיכנס לכל מקום ולהיות אני עצמי
ושיקבלו אותי כפי שאני.
את מדברת המון על הצעירים
שאת נותנת להם השראה ושאת מקווה שהדרך שלהם תהיה קלה יותר.
אבל מה המשמעות מבחינתך של מתן נראות לקשישים?
משמעות עצומה.
כי בכל פעם שאני נכנסת לקהילה ילידית
ומבקרת אצל אחד הקשישים, לפעמים בא לי לבכות.
כי הם עברו כל כך הרבה בחייהם.
רצח עם, רשת הפנימיות...
אני נהיית רגשנית מזה.
ואני עדיין כאן.
כן. כן.
ואני יכולה לקבל את עצמי כמו שאני
בתור אדם ילידי, והם לא יכלו.
זה נכון כל כך. -הם לא יכלו.
הם פחדו להיות הם עצמם. והעובדה שאני יכולה
לקבל את עצמי כפי שאני על במה עולמית, על שער עיתון...
כן.
יש לזה משמעות עצומה.
כל כך נעים כאן.
כשאני במקומות כאלה,
במיוחד במקומות חדשים או באדמות שלהם,
אני תמיד חושבת על אבות אבותיי, ומי באמת היו הילידים כאן.
חיי לא היו קלים.
הם קלים יותר מהחיים של סבי וסבתי, אבל הם עדיין לא מושלמים.
אבל מרכז הכובד של חיי, שניסיתי להנחיל
לילדים שלנו הוא הערכים המסורתיים והתרבות שלנו
והקשר לאדמה, והם מה שתמיד ייתנו להם כוח.
זו הוכחה לכך שאנחנו צריכים את הטבע לצורך התפתחותנו הפסיכולוגית.
אנחנו צריכים את הטבע... שמעת על טבילת חורש?
כן. -כן.
רופאים רושמים את זה כתרופה עכשיו.
כי למען בריאותנו הפסיכולוגית, הנפשית והגופנית,
טוב לנו לשהות בחיק הטבע.
ואם אתם נמצאים בלב עיר, אז בואו נביא את הטבע לעיר.
במקרה הייתי בניו יורק ב-11 בספטמבר.
זה היה מפחיד מאוד.
העיר נעשתה משותקת ושקטה,
וכל מה ששמעת לא היה שאון התנועה של ניו יורק
אלא סירנות של משטרה ופעמונים של אמבולנסים.
יש לי המון סיפורים. אבל הייתה צעירה אחת.
עברה ליד מכל אשפה שהזדקרו ממנו שרידים של עץ.
איכשהו היא שכנעה את מי שהיה צריך לשכנע להוציא את העץ ממכל האשפה.
והוא נשלח לגן בוטני, והוא דרש המון עבודה והמון אהבה,
אבל בסוף העץ התחיל לגדול.
בסופו של דבר הוא הוחזר למקום שהוא נמצא בו עכשיו.
- אנדרטת 11 בספטמבר -
אחת מהסיבות לתקווה שלי היא כושר ההתאוששות של הטבע.
ביום השלום הבינלאומי, כשהייתי בניו יורק,
הלכנו לעץ השורדים.
הבטתי למעלה, ובין הענפים היה קן יפהפה של ציפור.
וזה היה פשוט... הכול התאחד.
העץ הזה שרד ועכשיו הוא עוזר לציפורים שלך
ליצור חיים חדשים.
נכון שזה סיפור מקסים?
כן.
לא סתם סיפור מקסים. אני חושבת שזה סיפור חשוב.
בעיניי, תקווה היא לא להביט בעולם במשקפיים ורודים.
אלא היא פעולה.
כמו שאני רואה את זה, אנחנו נמצאים במנהרה אפלה מאוד.
העולם אפל מאוד אם מסתכלים סביב.
בקצה הרחוק של המנהרה האפלה יש ניצוץ קטן של אור.
אבל אנחנו צריכים לעבוד קשה מאוד, להפשיל את השרוולים.
לטפל מעל, לזחול מתחת, לפלס את דרכנו בין כל המכשולים שחוצצים בינינו
לבין האור הקטן ההוא, ואז נגיע לשם.
צריך שיהיה חזון,
צריך נחישות, ולא להרים ידיים.
אנחנו צריכים למצוא את רוח הלחימה הזאת.
כן. אם נשכנע אנשים לעשות מעשה ולהצטרף לפעילות
ולפעול במקום לחשוב,
זה יצמצם את האדישות
וזה גם ייתן לאנשים תקווה. -כן. כן.
כל אחד מהאנשים שחיים על כדור הארץ הוא חשוב.
לכל אדם יש תפקיד למלא
גם אם עדיין אינו יודע את זה.
והדבר העיקרי הוא,
שלכל אדם יש השפעה מסוימת על כדור הארץ מדי יום ביומו.
וברגע שנהיה קצת יותר מודעים ומשכילים, נוכל לבחור
איזה מין שינוי אנחנו מחוללים.
אמן.
המון תודה לשתיכן.
בבקשה.
תודה רבה לכולם. תודה, ג'יין.
תודה. -תודה, צ'לסי.
תודה.
לי יש קפה. לחיים. הקפה שלי.
את נראית מצחיק כל כך. לחיים.
אני מבוגרת מספיק כדי לשתות ויסקי.
את יודעת, אחת ההתפתחויות הנפלאות
של עשר, 20 השנים האחרונות
היא הגידול במספר הנשים שתופסות עמדות הנהגה
ומנסות להילחם בשינוי האקלים, מנסות לתקן את הסביבה,
מנסות להחזיר אותנו לטבע.
וכמו שאמרה ג'יין גודול, תקווה היא תכונה של שורדים.
זו אסטרטגיה להשגת הישגים.
בכולנו יש רוח שמסרבת להיכנע.
אבל אנשים לא יודעים את זה.
הם לא נותנים לה לצמוח, לא נותנים לה לעוף.
הם פוחדים או לחוצים או מיואשים.
לכן אנחנו צריכות לשחרר את הרוח הבלתי נכנעת
כדי להפוך את העולם למקום טוב יותר לכל היצורים החיים.
תרגום: גלית אקסלרד