- Milyen csendes! - Igen.
Amikor elmegyek az erdőbe sétálni… Az nekem néha a menedéket jelentette.
Amolyan szentélyt. Ahol kitisztultak a gondolataim.
Kiszakadhattam az életemből.
Nyilván a 2016-os választás után is ezt tettem.
Amikor… Úgy egy nappal a választás után
összetalálkoztam egy fiatal nővel, a kisbabájával és a kutyájával volt.
Meglátott, és elkezdett sírni.
Beszélgettem vele, csinált egy szelfit, és kiposztolta.
EGY ANYA BELEFUTOTT HILLARY CLINTONBA EGY ERDŐBEN, SOKAK ÖRÖMÉRE
Aztán az erdei sétából hirtelen
- mém lett. - Megríkatod az embereket az erdőben.
Igen, de… Az erdő egész jó hely a síráshoz.
Olvastam egy japán elképzelésről, az erdőfürdőről.
Igen, már mesélted.
- Igen. - Ez annyira…
Felszabadító volt.
„Ez az erdőfürdő.”
Igen. Elképzelem, ahogy az emberek kimennek az erdőbe,
felnéznek ezekre a fákra,
és szó szerint elkezdenek forogni.
- Elképzelem. - Igen!
Már csinálod is, nem csak elképzeled.
Máris csinálod.
Körbevesz minket a szépség.
Teljesen… Szívjuk be magunkba!
Ez nemcsak erdei séta, hanem erdőfürdőzés.
Megvédjük!
Muszáj mindannyiunknak harcolni.
HŐSEINK A NŐK TERMÉSZETI EREJE
KALIFORNIA
A természetben töltött idő nagy hatással lehet az életünkre.
Giselle Carrillo gyerekkorában annyira a családjára összpontosított,
hogy évekbe telt, mire rájött: valami hiányzik az életéből.
De amikor rátalált az óceánra, rálelt az életcéljára is.
Ez egy flow-élmény, megáll az idő az ember körül.
Semmi más nem számít.
Az ember összekapcsolódik a természettel, eggyé válik azzal.
Amikor én voltam ilyen kicsi,
egyetlen szörföst sem ismertem.
Csak később tanultam meg szörfözni,
és az óceán arra tanított meg, hogy erre kell figyelni.
A bátorságomra.
És remélem, hogy ma, ha ez az első szörfözésetek,
akkor ráébredtek, hogy mennyire erős a szívetek.
Tele van bátorsággal.
Rendben?
Ez a Los Angeles-i partok egy kis sarka.
Szuper hely!
Ha kérnek egy kis kenyeret, itt van…
Szuper.
Igen. A szüleim Mexikóból emigráltak ide.
A LOS COURAGE CAMPS ALAPÍTÓJA
Ők inspirálnak mindenben.
Sok áldozatot hoztak, hogy ideköltözhessünk.
És olyan ügyesen…
Anya!
A szüleim nagyon ügyesen eltitkolták előlünk, hogy úgy mondjam…
Én az egyetemig nem is tudtam, mennyire szegény vagyok.
Sosem az volt a lényeg, hogy mi teszi Giselle-t boldoggá.
Mert mindig a túlélés volt a lényeg.
Tudtam, hogy ha hónapról hónapra kell élni,
akkor jól kell teljesítenem a suliban.
És mindkét húgommal… Mindhárman egyetemre jártunk.
A családunkban elsőkként.
- Szép munka, anya! Szép munka! - Igen.
Ne dobd bele a tortillát!
Óvatosan kell beletennünk.
Különben belobban és szétég.
LA keleti részén nőttem fel,
anya egész életében egy ételüzemben dolgozott.
Apa autószerelő.
A vasárnapok a munkáról szóltak.
Sosem volt olyan, hogy csak leruccantunk volna
a partra vasárnaponként.
Évekbe telt, mire lett napernyőnk és székünk.
És még azok is a helyi kisboltból voltak,
kb. öt dollárba kerültek.
Még ha le is mentünk a partra,
akkor is különböztünk mindenkitől.
Aztán mehet a bab meg a kukorica.
Kislányként évekbe telt, mire lett fürdőruhám.
Szerintem úgy kétszer vittek le a szüleim a partra.
Az egyik alkalommal
a húgomnak volt egy kis balesete, elsodorta egy hullám.
Anya pedig nem tud úszni.
Úgyhogy ő nagyon megijedt.
Emlékszem, hogy ezt mondta:
„Vigyázz az óceánnal! Nagyon traicionera.”
Ami azt jelenti, hogy vigyázz az óceánnal, mert elárul!
Ez nagyon megmaradt bennem.
Ha kimegyek az óceánra, az egy veszélyes hely.
Hogyan döntött a szörfözés mellett?
A húgommal Venice Beach-re költöztünk.
Egy egyszobás lakásba, azon osztozunk ketten.
Szóval kimentünk a Venice Beach-re.
Két óráig voltunk ott egy oktatóval.
Fáztunk, kemény volt.
- De izgi is. - Eltökéltek voltatok.
Eltökéltek. Nagyon.
Egy hullámot sem kaptam el.
Hat hónapba telt, mire elkaptam az elsőt.
Izgult, amikor a lánya elkezdte?
Nagyon.
Igen.
De hiszek bennük.
Egy látható, kézzelfogható félelemforrás volt,
amit nem akartam legyőzni.
Az óceánnak saját személyisége van, így tanít minket.
Minden egyes nap újat mutat nekünk.
Mindig egy másik oldalát mutatja, amire reagálnunk kell.
Úgyhogy így találtam rá újra a bátorságomra.
Belecsobbantam abba a dologba, amitől a legjobban féltem.
Sok embernek nem megy, de mindig erősebbek leszünk egy kicsit.
Ha… Nézd csak, máris erősebb lettél!
Én érzem!
Segítek kisétálni.
Mehet?
Tanár voltam, csodás öt évet töltöttem
kisgyerekek nevelésével.
Emlékszem, arra gondoltam: nem lenne csodás,
ha a diákjaim is érezhetnék ezt?
Amit én.
Az óceán erejét, és azt, hogyan változtatja meg az embert.
Így kezdődött a Los Courage Camps története.
- Hogy hívnak? - Mia.
Mia. Örvendek, Mia.
- Hogy hívnak? - Lea.
Lea. Örvendek, Lea.
- És ő kicsoda? - Dahlia.
Azta, Dahlia! Klassz! Dahlia, hány éves vagy?
- Négy. - Négy, azta!
- Ez az első szörfözésed? - Igen.
Akkor versenyezzünk!
Szerinted jobb leszel nálam?
- Igen. - Szerintem is.
Adsz még egy ötöst? Klassz! Oké, készen állok.
Fejet fel, a partot nézzük!
És felcsúszunk.
Lent maradunk.
Lent! Szépen, lent! Szuper.
Ma mit tanulunk meg?
A bátorságot!
Remélem, hogy a kislányok, akik eljönnek a Los Courage Campsbe…
Fejet fel!
…egy nagyon erős latinát látnak majd.
Sikerült!
Ügyes vagy, Mia! Szupi.
Az életéből nagyon sokan tanulhatnak.
Hogy hogyan kövessék a szenvedélyüket.
Hogyan legyenek bátrak.
Fejet fel!
Az én feladatom megtanítani a Los Courage Camps lányainak,
hogy itt az elképesztő lehetőség
egy izgalmakkal teli életre.
A szörf megmutathatja nekünk, mire képes a testünk.
Hogyan kapcsolódjunk a természet erejéhez, a vízhez.
Köszi.
- Köszi. - Szia!
Dahlia! Duplát!
Klassz!
Felhúzlak.
ANGLIA
Felvétel is készül?
FŐEMLŐSKUTATÓ, ANTROPOLÓGUS
Rendkívül inspirálónak tartom
a hősies nők kapcsolatát a természettel.
A saját, a közösség és a természet jövőjéért küzdenek. Azaz mindannyiunkért.
Az egyik hősöm Jane Goodall, az egész életében végzett munkásságáért.
- Üdvözlöm, dr. Goodall! - Üdv!
- Örülök, hogy megismerhetem.
Én is, igen.
Hogy van mostanában?
Elfoglaltan, mint mindig.
Hallanak? Jane, Mya-Rose?
- Igen. Igen, halljuk. - Igen.
Mya-Rose Craig lesz talán a jövő Jane Goodallja.
TERMÉSZETVÉDŐ AKTIVISTA
Rendkívül tehetséges fiatal hölgy.
Már egészen kis koromban elkezdtem.
A madarak és a természet iránti szeretete,
valamint eltökéltsége arra sarkallta, hogy természetvédőnek álljon.
Az én generációm nem hanyagolhatja el a klímakérdést.
Ahogy telt az idő, jött egy nagy hullám,
amikor ráébredtünk, hogy a „felnőttek”
nem fogják megoldani a problémát, úgyhogy nekünk kell.
Van tea és whiskey.
Egy kortyot. Csak ez használ a hangomra.
Próbáltad már?
- Próbáltam… - Még nem.
Hát, én megkérdeztem négy operaénekest,
mégpedig egyesével: „Mi használ a fáradt hangra?”
Whiskey.
- Érdekes. - Komolyan.
Ezt ki kell próbálnom.
Csak tessék!
Kis koromban a nagymamám meleg whiskey-t adott, hogy annak a gőzét szívjam be,
de azért sok méz is volt benne,
amikor fájt a torkom.
Az nem használ. Csak… így.
Jane, elmesélné nekünk,
hogy miért is olyan fontos a természet az ön számára?
Nemcsak a munkássága szempontjából, hanem személyesen is.
Mindig is odavoltam az állatokért.
Kis koromban nem volt tévé.
Úgyhogy mindig kint voltam.
Itt. Most Bournemouth-ban vagyunk, ahol felnőttem.
A tengeri sziklákon mászkáltam
a kutyámmal, Rustyval.
Imádtam az állatokat. El sem tudtam képzelni, hogy másképp legyen.
Én így születtem.
És mivel nem volt tévé, könyveket olvastam.
Nyolcévesen olvastam el az első Doktor Dolittle-könyvemet.
És azután a Tarzant.
Igen, belenéztem, amíg vártam,
és egyszerűen csodás!
Valóban… nagy hatással lehet az ember képzelőerejére.
Igen.
Emiatt lett az az álmom, hogy ha felnövök, elmenjek Afrikába, vadállatokkal éljek,
és könyveket írjak róluk.
Mert akkoriban a lányokból nem lehettek tudósok.
Ezért kinevettek, azt mondták, válasszak egy elérhető álmot.
Az édesanyámat kivéve.
Azt mondta: „Ha tényleg ezt akarod,
azért nagyon keményen meg kell dolgoznod,
ki kell használnod a lehetőségeket,
és ha nem adod fel, majd sikerülni fog.”
És el sem tudom mondani, hány tinédzser írta vagy mondta nekem:
„Köszönöm. Az ön kitartása motivált engem.”
Az én munkámat természetvédőként, a kampányaimat
igazából az ön munkássága inspirálta.
Ön szerint az emberek mit tanulhatnak
a csimpánzokkal töltött hosszú éveiből,
valamint az élőhelyeik védelméért tett erőfeszítéseiből?
Úgy hiszem… Az egyik ilyen…
Amikor a mentorom, Louis Leakey Cambridge-be küldött,
még 1961-ben,
akkor még csak egy évet töltöttem a csimpánzokkal.
Még nem túl sokat tudtam róluk.
De azt megmondták nekem, hogy nem kéne elneveznem őket. Inkább számozzam őket.
Mert úgy tudományosabb.
Valamint nem beszélhetünk személyiségről, az elméjükről,
az érzelmeikről.
Mert azok az emberek sajátosságai.
De én már megtanultam a kutyámtól, hogy ez nem igaz.
Hogy a professzorok, bár nagy a tudásuk…
Mindez nagyon ijesztő volt a számomra. Előtte nem jártam egyetemre.
Most meg kapok egy doktorit etológiából,
pedig azt sem tudtam, mi az.
De lassan, hála az alapos jegyzetelésemnek,
és Hugo dokumentumfilmjeinek…
TERMÉSZETFILMES
…amik híresek lettek,
megtanultuk, hogy az a legnagyobb különbség
az emberek és a legközelebbi rokonaink között,
akikkel megannyi hasonlóságunk van,
hogy a mi értelmünk robbanásszerűen fejlődött.
Viszont az állatok is sokkal-sokkal intelligensebbek, mint régebben hittük.
Mya-Rose.
Te madármegfigyelő voltál. Ugye? A természetben nőttél fel?
A szüleim madármegfigyelők voltak.
Szó szerint… kilencnapos voltam, amikor először elvittek.
Az életem szerves része lett, mindig is nagyon szerettem csinálni.
- Látod a csőrét? - Igen.
- Milyen színű? - Világosnarancs.
Gyönyörűek, könnyen ki lehet őket szúrni.
Mindenhol ott vannak, legyen szó vidékről,
vagy egy városi környezetről.
Türelem és jó szem kell hozzá.
És kifogyhatatlan optimizmus.
Az mit jelent?
Hogy mindig reménykedsz.
Valahogy úgy.
Megvan.
Úgyhogy sokat dolgozom azért, hogy összekössem a fiatalokat
a természettel, a környezettel,
így különféle madármegfigyelésekre viszem őket.
Szerintem nagyon más ember lennék,
hogyha nem szerettem volna meg a madarakat,
a természetet.
A természet nagy hatással lehet ránk.
Sőt, akár még mentőkötél is lehet az ember életében.
Nagyon klassz. Elég erősnek érzem magam.
Silvia Vasquez-Lavado akkor talált rá a természetre,
amikor nagy szüksége volt rá.
Amikor új célt fedezett fel az életében,
amely elvezette a Föld legmagasabb hegyeire.
Ez a hetedik csúcsom.
CATSKILL-HEGYSÉG
Hű! Odanézzetek!
- Lenyűgöző! Hű! - Csodás.
Tényleg az.
Hű!
Most úgy érzem, hogy minden erőmmel ezen a célon dolgozom.
HEGYMÁSZÓ
A hegy hírnöke vagyok. Minél több embert akarok megtéríteni.
- Ez jó lenne pólófeliratnak. - Bizony.
Bizony.
- Igen. - Én megvenném.
Igen. A hegy hírnöke.
- A hegy hírnöke. - Legyen ilyen póló!
Oké, szóval most megtanuljuk,
hogyan ereszkedjünk le kötéllel a hegyről.
Ha megnézi, a rögzítőeszközön van egy kis kampó.
Ez adja majd a súrlódást az ereszkedés közben.
- Elfordítjuk. - Elforgatjuk a zárat.
És egy kis nyomással lehet kipróbálni.
Na, ez a mentőkötelünk.
- Ez az. - Ez?
Ez.
- Ez akadályozza meg… - Értem.
Ezzel fogunk tudni lejönni.
Jó. Először is… Nyissa ki a markát!
Fogja meg a köt…
- a kötél alsó részét! - Aha.
Itt alul, aztán rámarkol.
Aztán meghúzom. Ha most le akarnék menni,
- ez elszakadna. - Aha.
- Ha egy szikláról lógok… - A feszültség.
…ez a rész jelenti a biztonságomat.
Most próbálja meg elengedni, és…
- Igen! Érzem. - Lehet érezni.
- Igen. - Oké.
Ez a legfontosabb.
Hogyan állj meg, ha csúszol.
Ez, igen.
Igen. A gyerekeknek is mondom: első a biztonság!
Bizony. Az életünk múlik rajta…
Imádom!
Azt becsülöm az életútjában,
hogy a természetet választotta gyógymódnak.
Mesélne nekünk erről?
Sajnos, mint minden harmadik nő a világon,
én is szexuális erőszak áldozata lettem.
Az erőszak traumája
akkor nagyon rosszul érintett lelkileg.
- És… - Még gyerek voltál?
Gyerek voltam. Ez hat- és tízéves korom között történt.
És sajnos ivással kezdtem el
elnyomni ezeket az emlékeket.
Szó szerint a halálba akartam magam inni.
Emiatt elértem egy mélypontot. Aztán az anyukámtól kértem segítséget.
Megkért, hogy menjek el vele Peruba,
egy erős, gyógyító meditációra a természetben.
A meditáció közben a legelső emlékem az volt,
hogy ott vagyok kislányként, az erőszak időszakában.
Egy sarokban, remegve.
Aztán felnőttként átöleltem ezt a kislányt,
éreztem a köteléket, amit azelőtt igyekeztem elnyomni.
A kötődés közben meghallottam egy morajt.
Hegyek tűntek elő,
és a kislány elkezdett feléjük húzni.
- Hű! - Tehát ezt láttad és érezted?
Ezt láttam és ezt éreztem a látomásomban.
- Ez csodás! - Az volt.
A látomás után azt mondtam: „Jó. Ez kétféleképpen értelmezhető.
Lehet úgy, hogy ez egy metafora, sétálok az élet hegyén a gyerekkori énemmel.
Vagy konkrétan el kell mennem egy hegyre.”
- Azta! - Én meg, hát…
Hozzákapcsolt ehhez a hatalmas fájdalomhoz.
Úgyhogy az tűnt helyesnek, ha felmegyek a legmagasabb hegyre.
- Elmentem az Everest lábához. - Ott kezdted.
Azt mondtad: „Látok egy hegyet. Nem egy kicsivel fogom kezdeni.
Egyből a világ legmagasabb hegyével.”
Első nap eljutottunk egy Namche Bazar nevű kisvárosba,
amely a Himalája kapuja.
És ez volt az a pillanat, amely örökre megváltoztatta az életemet.
Életemben először
láttam ekkora hegyoldalt, ilyen hatalmas csúcsokat,
amiket… előtte el sem bírtam képzelni.
Én meg ott voltam, egy icipici hangya,
a természet óriási ajándékán sétálva.
Amikor meglátta a csodálatos, hatalmas hegyeket…
Biztonságban éreztem magam,
egy nagyon erős kötődést, csodálatos érzés volt.
Még sosem éreztem magam így senkitől.
Emlékszem, úgy éreztem: „Tovább akarok menni!”
Csodás volt azt látni, hogy a természet ezt adja nekem.
Gyönyörű nap. Erős, gyönyörű nap.
Nincs is jobb ennél.
Tudta, hogy volt valami önben, ami hajtotta előre.
Igen.
- Az önben lévő kislány… - Igen.
…vezette, és hirtelen ott volt,
és átélte ezt a, mondhatni, transzcendens élményt.
Éreztem, hogy újra rátalálok magamra.
Akkor erős üzenetet kaptam:
„Silvia, ez a te utad. Rajta kell maradnod!”
Hálás voltam az Everestnek.
Azt mondtam: „Egy nap visszajövök, hogy köszönetet mondjak neked.
Megpróbálok felmászni a csúcsra.”
És innen indult az egész történetem.
Magadnak és a hegynek is fogadalmat tettél.
Igen. És az a hihetetlen,
hogy az Everest a nyugati neve,
de a tibetiek Csomolungmának hívják, ami azt jelenti: „a Föld anyja.”
Ez tökéletes.
Akkor úgy éreztem, hogy a Föld anyjának
teszem ezt a szívből jövő ígéretet.
- Úristen, Silvia! - És ez…
Ez volt az a varázslat, ami elindított az utamon.
- Ez csodálatos! - Elképesztő.
- Lemegyünk az aljáig. - Oké.
Segítek, aztán én megyek le először.
Rendben.
Bár voltak olyan pillanatok, amikor azt éreztem: „Á, ez elképesztő!”,
nekem nem volt ilyen élményem, mint neked az Everestnél.
Hogy rátaláltál a csodára, az életed értelmére, a célodra.
Nem tudom. Nekem még nem volt ilyen.
- Próbálj meg hátradőlni! - Oké.
Szép kis vízfolyás!
Úristen!
Oké, most már elindulhatsz lassan!
- Adok egy kis kötelet. - Jó.
- Oké. - Mehet!
Lábakat szét! Láb… Állj terpeszbe!
- Úgy! Igen. Szuper. - Oké.
- Dőlj hátra! - De…
Foglak.
- Két kézzel! - De nem megy…
Nem akar jönni ez a kötél!
- Megakadt? - Igen, megakad.
Nagyon jó ez a vízesés itt!
Na, gyerünk!
- Mehet? - Igen.
Menni fog.
Úgysem hagyod, hogy meghaljak.
Most erre gondolok.
- Nem halok meg. - Nem. Apró lépések.
Apró lépések.
Fogunk.
Ez az! Tökéletes.
A célom, hogy minél több embert eljuttassak a hegyekhez…
és amint megérzik a pozitív hatásait,
akkor sokkal tudatosabban kezelik majd a természetben betöltött szerepüket.
- Sikerült! - Köszönöm.
Igazi harcos vagy!
Egyszer gyere el velem az alaptáborba!
- Majd… - Megbeszéltük. Egyszer.
- Ügyes voltál! - Köszönöm.
A lányom nagyon büszke lesz rám.
Minden csimpánznak megvan a saját köszönése.
Huhogásnak hívjuk.
Ez egy távoli üdvözlés lesz, szóval nem neked megy.
Hanem neked. Mert te távol vagy.
- Értem. - Így szól…
Neked közeli köszöntés jár.
Ha kedvelik egymást, általában ölelkeznek is ilyenkor.
Úgyhogy nem vennék jó néven, ha a COVID miatt könyökkel kéne pacsizniuk.
De az a szomorú, hogy a klímaváltozás, a biodiverzitás pusztulása,
valamint a pandémia is azért jelent meg,
mert nem tiszteljük a természetet és az állatokat.
Mi okoztuk ezeket. Mi tehetünk róla.
Igen. Néha nehezemre esik belegondolni,
mekkora pusztítást végeztünk a bolygón,
egészen rövid idő alatt.
Nekem könnyebb, mert én láttam.
Nagy bizakodásra ad okot, hogy hozzád hasonlóan
sok fiatal köteleződik el a környezetvédelem mellett.
Igen. Mindig nagyon egyedül éreztem magam
gyerekkoromban, mert engem érdekeltek ezek a problémák.
Aztán hirtelen
több százezer fiatal tűnt fel a színen, akik kimentek az utcára
tüntetni.
Akkor azt gondoltam, hogy valami megváltozott.
És ez majd megváltoztat mindent.
Annyi fiatalnak mondják, hogy nem számít a véleménye!
NE NYOMJ SZUNDIT! CSELEKEDJ MOST!
De úgy gondolom, hogy nagyon is van hatásuk…
MENTSÜK MEG A KLÍMÁNKAT!
…a klímaváltozás témájában,
a klímavédő mozgalmakban.
A figyelemfelhívásban.
Én azt mondom, talán van esély a jövő számára,
ha a világon ilyen sokan gondolkoznak így,
és ők minden erejüket bevetik a bolygó megmentéséért.
- Megvédjük! - Megvédjük!
- A hegyeinket! - A hegyeinket!
Az őslakos közösségek tagjai is
nagy szerepet töltenek be a környezetvédelemben.
KLÍMATÜNTETÉS
A klímaváltozásnak pont ők vannak a leginkább kitéve,
hiszen annyira kötődnek a természethez.
Őslakosként nekem, a jóllétem érdekében
rendkívül fontos a természettel való kapcsolatom.
Nélküle nem is lehetnék itt.
A bolygó része vagyok. Egy vagyok a természettel.
Quannah Chasinghorse és az anyja, Jody Potts,
elszántan védik az Arctic Wildlife Refuge alaszkai vadvédelmi menedéket.
Quannah pedig
kihasználta a modellkedés platformját, hogy felhívja a figyelmet erre.
Mindketten elemi erővel küzdenek a természetért.
- A hőseink. - Nemcsak természetvédők,
hanem a frontvonalon harcoló hősök.
NE HAGYJUK, HOGY ELTŰNJENEK A NŐVÉREINK
KALIFORNIA
Nagyon finom ez a ragu.
Köszönöm.
Hú, ez az íz valami elképesztő!
Ez szarvasleves, az alaszkai élet egyik alapfogása.
MODELL, FÖLDVÉDŐ AKTIVISTA
Ez szarvashús, só, hagyma…
FÖLDVÉDŐ AKTIVISTA
…répa, zeller és rizs. Fontos a kultúránkban.
Tényleg az.
- Isteni. - Köszönöm.
A szarvashúst onnan hozták?
- Igen. - Szuper!
- Alaszkából? - Alaszkából.
- Klassz! - Igen.
Quannah, te most költöztél LA-be.
Igazi kultúrsokk volt ideköltözni Alaszkából.
Persze. Érthető.
Itt is tudsz a természethez kapcsolódni?
Találtál olyan helyet, ahol közelebb érezheted magad a földhöz,
még ha az nagyon más is az Alaszkában megszokotthoz képest?
Nem hagyom el teljesen a várost,
de elég, hogy fellélegezhessek.
Nagyon fontos, hogy találhassak
kapcsolódási pontot az otthonomon kívül is.
Érdekel a tetoválása, mert, tudja,
most már többet tudnak róla az emberek, de az öné nagy jelentéssel bír.
A Gwich'in törzs lányai álltetoválást kapnak,
amikor nővé érnek.
Ekkor tanulják meg a nővé érés folyamatát.
Ekkor jön az első álltetoválás.
- Az első, azaz egy vonal? - Egy vonal. Igen.
Quannah, azt olvastam, hogy az édesanyádtól kaptad az elsőt.
Igen, ő… Anya hagyományos művész a törzsünkben.
Nekem ez igazi megtiszteltetés,
mert nemcsak én vagyok az első őslakos modell ezen a szinten,
de az első olyan őslakos modell is, akinek arctetoválása van.
És én vagyok a törzsünk első olyan lánya, aki az utóbbi 100 évben
hagyományos tetoválást kapott.
Teljesen félreértik a származásomat.
Sok a sztereotípia,
sokan kérdik: „Még mindig igluban éltek?”
Nem, nem igluban élünk.
A modellkedése során milyen reakciókat kapott?
Mert érti, biztosra veszem…
Nemcsak nagyszerű karriert futott be,
de reprezentatív szerepe is van.
Szerintem nekem… Bárhol is vagyok,
oda próbálom bevinni a kultúrámat.
Ha lehetőségem nyílik beszélni a saját céljaimról,
hogy miért is modellkedem…
Mert néha azt gondolom:
„Ez tényleg segít a népemnek?” Meg: „Mit művelek?”
Érti, mire gondolok?
Aztán eszembe jutnak az őslakos lányok, akik végre figyelmet kapnak.
Látom az üzeneteket, amiket ők küldenek,
meg a nők, azt írják:
„A lányom miattad érzi magát szépnek.
Mert őslakos nőt lát egy címlapon.
Ez erőt ad neki.”
Quannah hírnevével most…
Már csak az, hogy címlapokon szerepel, azt üzeni:
„Még mindig itt vagyunk.”
Értik. „Kitartottunk, még mindig itt vagyunk.”
Jody, ön és Quannah is nagyon híresek lettek
a klímaaktivizmusukkal, védik a földet,
a vizet, a levegőt. Elmesélné, hogy kezdődött?
Hogyan lett vezető szerepük ebben?
Szerintem…
nagyon szerencsés vagyok, hogy a természethez közel nőttem fel.
Ha kint vagyunk, akkor nem csak simán ott vagyunk. Megfigyeljük a természetet.
Az életemben, főleg az utóbbi 12 évben
hatalmas változásokat láttam magam körül.
Úgyhogy…
őslakosként válság előtt állunk,
mert ezek a változások hatással vannak az életmódunkra.
Szerintem sokunknál
az történt,
hogy észrevesszük a klímaváltozás hatásait,
és felszólalunk a témában.
Elmentem Washingtonba, ahol a szent földjeinkért,
a népünkért lobbiztam, és ez el is jutott a Képviselőházig.
Ez fontos pillanat volt, úgy éreztem, hogy ebből lehet valami.
Hogy talán tényleg sikerül megvédeni a földjeinket.
További tettekre sarkallt.
Egyre többet akartam, és minél többet akartam, annál inkább…
rátaláltam a szépségemre és a hangomra.
Nekem annyira… Nagyon fontos, hogy a lehető legjobb módon
képviselhessem magunkat.
Azzal, hogy mindenhol önmagam vagyok,
fontos, hogy így fogadjanak el az emberek.
Sokat emlegetted a fiatalokat,
hogyan inspirálod őket, hogy nekik könnyebb életük lehessen.
De mit jelent a számodra az, hogy az öregebbeket is képviseled?
Ó, hát… az mindennél fontosabb.
Akárhányszor eljutok egy őslakos közösségbe,
és meglátogatok egy idősebb tagot, akkor néha elsírom magam.
Mert olyan sok rosszat átéltek már!
A népirtást, a családjuktól elszakított gyerekeket…
Ez nagyon elszomorít.
- De még mindig itt vagyok. - Igen.
Mert én teljesen önmagam lehetek
őslakos emberként, de ők nem tehették ezt.
- Ez igaz. Ez… Igen. - Nem tehették.
Féltek önmaguk lenni. Az, hogy én
teljesen magam lehetek a világ előtt, a magazinokon…
Igen.
Nagyon sokat jelent.
Szép itt!
Amikor ilyen helyen vagyok, főleg egy új helyen, egy új tájon,
mindig azokra az ősökre gondolok, akik itt éltek.
Nincs könnyű életem.
Könnyebb, mint a nagyszüleimé, de nem teljesen.
Az a legnagyobb életcélom, amit próbálok átadni
a gyerekeinknek, hogy mi mindig erőt meríthetünk
a hagyományainkból, a kultúránkból, és a természettel való kapcsolatunkból.
Bebizonyították: a természet kell a pszichológiai fejlődésünkhöz.
Szükségünk van… Hallottatok már az erdőfürdőről?
- Igen. - Igen.
Az orvosok már gyógymódként kezelik.
Mert a természetben töltött idő jó hatással van a pszichológiai…
mentális és testi egészségre.
Ha a város közepén vagyunk, akkor vigyük be oda a természetet!
Épp New Yorkban voltam 2001. szeptember 11-én.
Nagyon ijesztő volt.
A városban síri csönd lett,
és hirtelen nem a New York-i forgalom bömbölését hallottuk,
hanem a szirénákat.
Annyi történetem van! De volt egy fiatal nő,
aki meglátott egy elhaladó kukásautóból kikandikáló fát.
És valahogy rávette a sofőrt, hogy vegye ki a fát.
Elvitték egy botanikus kertbe, majd a kemény munka és szeretet árán
a fa növésnek indult.
Végül visszavitték oda, ahol most van.
9/11 EMLÉKHELY
A természet kitartása miatt tudok bizakodó maradni.
A béke világnapján, amikor New Yorkban voltam,
elmentünk ehhez a Túlélő fához.
Felnéztem, és az ágak között megláttam egy kismadár fészkét.
És ez… Itt ért össze az egész.
A fa megmaradt, és most a kismadárnak segít
az élet körforgásában.
Hát nem kedves történet?
De.
Nem csak kedves. Szerintem nagyon fontos is.
Számomra a remény nem csak hiú ábrándok kergetéséből áll.
A tettek a fontosabbak.
Most úgy látom, hogy egy sötét alagútban vagyunk. Abban vagyunk.
Nagyon sötét van, ha körbenézünk.
De a sötét alagút végén ott figyel egy pici fény.
De nagyon kemény munka vár ránk.
Át kell mászni, meg kell küzdeni minden akadállyal,
ami köztünk és a kis fény között van.
Tehát fontos a remény,
az elhatározás, a kitartás.
Muszáj mindannyiunknak harcolni.
Igen. Ha az emberek ténylegesen tesznek a környezetvédelemért
a gyakorlatban is,
akkor megszabadulhatunk az apátiától,
- és ez reményt is adhat. - Igen.
Minden egyes ember számít a Földön.
Mindenkinek megvan a szerepe,
még ha nem is tudjuk, mi az.
És az a lényeg,
hogy minden egyes ember hatással van a bolygóra, mégpedig minden egyes nap.
És ha egy kicsit tudatosabbá és tájékozottabbá válunk, akkor eldönthetjük,
milyen hatással leszünk a környezetünkre.
Ámen!
Köszönöm mindkettejüknek.
Így, ni!
Köszönöm mindkettejüknek. Köszönöm, Jane.
- Köszönöm. - Köszönöm, Chelsea.
Köszönöm.
Nekem kávém van. Csirió! Kávéval.
Ez nagyon vicces! Egészség!
Én már elég idős vagyok a whiskey-hez.
Az egyik legnagyobb fejlődés
az elmúlt 10-20 évben az,
hogy egyre több, vezető pozícióba jutó nő
tesz a klímaváltozás ellen, a környezetvédelemért,
a természettel való kapcsolatunkért.
Ahogy Jane Goodall mondta: a remény… kell a túléléshez.
Ez kell a tényleges tettekhez.
Az emberek borzasztóan kitartóak tudnak lenni.
De sokan nem tudják ezt.
Nem hagyják fejlődni a kitartásukat. Nem engedik szabadon.
Félnek, aggódnak, elbátortalanodnak.
Viszont ez a kitartás kell ahhoz,
hogy mindannyian egy jobb világban élhessünk.
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra