-Tāds klusums. -Jā.
Esmu gājusi staigāt mežā… reizēm tas bijis glābiņš.
Patvērums. Iespēja aizbēgt no domām.
Aizbēgt no notiekošā.
Protams, es to darīju arī pēc 2016. gada vēlēšanām.
Kad… šķiet, dienu pēc vēlēšanām
nejauši satiku jaunu sievieti ar bērniņu uz muguras un suni.
Viņa ieraudzīja mani un sāka raudāt.
Mēs parunājāmies, viņa uzņēma pašfoto un publicēja to.
MAMMA MEŽĀ SATIEK HILARIJU KLINTONI, IEPRIECINA DAUDZUS
Pēkšņi pastaigas mežā…
-Zini, panesās mēme. -Tu mežā saraudini cilvēkus.
Jā, bet es… Ļoti laba vieta, kur izraudāties.
Zini, japāņu kultūrā ir tāds jēdziens "meža peldes".
Jā, atceros, tu man stāstīji.
-Jā. -Burtiski…
Ļoti labs attaisnojums.
Tu varēji teikt: "Man ir meža pelde."
Jā. Iztēlojos cilvēkus, kas ieiet mežā,
skatās augšup uz kokiem
un burtiski griežas uz riņķi.
-Vīzijas. -Jā!
Tā ir darbība, tā pat nav vīzija.
Zini, darbība.
Skaistums visapkārt.
Absolūts… Tikai uzņem to visu!
Es nevis vienkārši pastaigājos mežā, man ir meža pelde.
Mēs iestājamies!
Vajag šo cīņas sparu.
DŪŠĪGAS SIEVIETES IR DABAS SPĒKS
LOSANDŽELOSA KALIFORNIJA
Dabā pavadītais laiks var pārveidot cilvēku.
Džizele Karriljo auga, iegrimusi smagā darbā ģimenes labā,
un tikai pēc daudziem gadiem viņa saprata, ka kaut kā trūkst.
Bet, atradusi okeānu, viņa atrada savu piepildījumu.
Plūduma mirklis, kurā laiks apstājas.
Viss kļūst nesvarīgs.
Šī savienošanās, saplūšana ar dabas spēku.
Kad es biju tikpat maza kā jūs,
nepazinu nevienu, kurš sērfotu.
Sērfot iemācījos, kad biju vecāka,
un okeāns man iemācīja izmantot šo.
Manu drosmi.
Ceru, ka šodien, ja sērfojat pirmoreiz,
jūs sapratīsiet, cik stipra ir jūsu sirds.
Tajā ir daudz drosmes.
Labi?
Šis ir mazs Losandželosas pludmaļu stūrītis.
Liels atklājums.
Ja kāds grib maizi…
Lieliski.
Jā. Mani vecāki ir Meksikas imigranti.
DŽIZELE KARRILJO LOS COURAGE CAMPS DIBINĀTĀJA
Mans iedvesmas avots gandrīz visā.
Daudz upurējuši, lai mēs nokļūtu šajā valstī.
Un maniem vecākiem lieliski izdevās…
Mammu.
Maniem vecākiem lieliski izdevās to kaut kā noslēpt no mums.
Es uzzināju, cik trūcīga esmu, tikai tad, kad iestājos koledžā.
Nekad nedomāju, kas dara mani, Džizeli, laimīgu.
Tāpēc, ka domāju vienīgi par izdzīvošanu.
Es zināju, ka izrauties no dzīves no algas līdz algai
var labi mācoties.
Un mēs ar abām māsām… visas trīs mācījāmies koledžā.
Pirmās meitenes mūsu ģimenē, kas iestājušās koledžā.
-Lieliski, mamma. Lieliski. -Jā.
Nekad nemet tortilju.
Uzmanīgi ieliec.
Citādi tā var uzliesmot, un tu apdedzināsies.
Es uzaugu Austrumlosandželosā,
mamma visu mūžu nostrādājusi pārtikas rūpnīcā.
Tētis ir automehāniķis.
Svētdienās bija jāstrādā.
Mēs svētdienās nekad nelaiskojāmies,
nesēdējām visu dienu pludmalē.
Šķiet, saulessargu un pludmales krēslus nopirkām tikai pēc daudziem gadiem.
Un arī tie
bija no mazās stūra bodītes
par pieciem dolāriem.
Tāpēc bija sajūta: jā, mēs esam šeit,
tomēr nejūtamies kā visi pārējie.
Pēc tam pieliec pupiņas un kukurūzu pēc garšas.
Kad biju maza, pagāja daudzi gadi, līdz man nopirka peldkostīmu.
Šķiet, atceros divas reizes, kad vecāki aizveda mani uz pludmali.
Un vienā reizē
māsai gadījās maza ķibele - viņu sāka svaidīt vilnis.
Bet mana mamma neprot peldēt.
Viņai pārdzīvoja lielas šausmas.
Atceros, ka mamma teica:
"Uzmanies no okeāna. Tas ir traicionera."
Tulkojumā no spāņu valodas: uzmanies, okeāns tevi nodos.
Es ņēmu vērā šo brīdinājumu.
Ja iebridīšu okeānā, tur ir bīstami.
Kā tu pieņēmi lēmumu, ka mācīsies sērfot?
Mēs ar māsu pārcēlāmies uz Venisbīču.
Dalījām dzīvoklīti ar vienu guļamistabu.
Tā nu mēs izgājām Venisas pludmalē.
Pavadījām divas stundas ar instruktoru.
Nosalušas, drusku nelaimīgas.
-Tomēr saviļņotas. -Apņēmīgas.
Apņēmīgas. Ļoti apņēmīgas.
Todien nenoķēru nevienu vilni.
Patiesībā pagāja seši mēneši, līdz noķēru pirmo vilni.
Jūs uztraucāties, kad viņa sāka sērfot?
Ļoti.
Jā.
Bet es viņām ticu.
Tādas redzamas, taustāmas bailes,
ko es nebiju gatava uzveikt.
Okeānam ir raksturs, un tas mūs māca.
Katru dienu māca kaut ko citu.
Parāda citu pusi, un viss atkarīgs, kā uz to reaģē.
Es teiktu, ka tā atkal atradu drosmi.
Ienirstot tajā, no kā visvairāk baidījos.
Daudzi to nespēj, bet lēnām mēs kļūstam mazdrusciņ stiprāki.
Paskat. Tu jau kļūsti stiprāka.
Es to jūtu!
Labi, palīdzēšu tev iebrist iekšā.
Esi gatava?
Agrāk biju skolotāja, pieci brīnišķīgi gadi,
kuru laikā veidoju mazos prātus.
Atceros, ka domāju: vai nebūtu skaisti,
ja mani audzēkņi reiz varētu to izjust?
Izjust to pašu, ko es.
Izjust okeāna spēku un to, kā tas mani pārvērtis.
Tā radās nometnes Los Courage Camps.
-Kā tevi sauc? -Mija.
Mija. Ļoti patīkami, Mija.
-Kā tevi sauc? -Lea.
Lea. Ļoti patīkami, Lea.
-Un kas ir šī mazulīte? -Dālija.
Ak, debestiņ, Dālija. Super. Dālij, cik tev gadu?
-Četri. -Četri gadi!
-Pirmoreiz sērfosi? -Jā.
Es arī, zini.
Domā, tev sanāks labāk nekā man?
-Jā. -Es arī tā domāju.
Iedosi vēlreiz pieci? Kolosāli. Labi, esmu gatava.
Peldiet iekšā ar skatu uz pludmali.
Un slīdiet.
Un ietupstieties ceļos.
Parādiet, kā ietupstas. Kā profiņi. Ideāli.
Ko jūs šodien mācīsieties?
Būt drosmīgām.
Es ceru, ka Los Courage Camps un meitenītes, kas te nāk…
Dodies iekšā.
…ieraudzīs tiešām stipru latīņamerikāņu sievieti.
Tev izdevās!
Malacis, Mija! Labi!
Daudzi varētu mācīties no tava dzīves ceļa.
Atrast savu kaislību un to īstenot.
Un nebaidīties.
Uz priekšu, uz priekšu.
Man jāparāda meitenītēm, ko mācu Los Courage Camps,
ka viņām ir kolosāla iespēja
dzīvot tādu dzīvi, kas izraisa trīsas.
Sērfošanā atklāj, ko spēj tavs ķermenis.
Atklāj saikni ar ūdeni un kā var plūst reizē ar šo stihiju.
Paldies.
-Paldies. -Atā!
Dālij, meitenīt, ar abām.
Kolosāli!
Celies.
BORNMUTA ANGLIJA
Mēs ierakstīsim?
DR. DŽEINA GUDOLA PRIMATOLOĢE UN ANTROPOLOĢE
Ir daudz dūšīgu sieviešu, kuru attiecības ar dabu
mani ārkārtīgi iedvesmo.
Viņas cīnās par labāku nākotni sev,
līdzcilvēkiem, videi. Patiesībā mums visiem.
Džeina Gudola ir viena no manām varonēm
visa sava mūža darba dēļ.
-Sveiki, doktore Gudola! -Labdien!
-Sveiki! -Priecājos iepazīties klātienē.
Priecājos iepazīties, jā.
Kā jums klājas?
Esmu tik aizņemta kā nekad.
Dzirdat mani? Džeina, Maija Roza?
-Jā, mēs dzirdam. -Jā.
Maiju Rozu Kreigu varētu saukt par topošo Džeinu Gudolu.
DR. MAIJA ROZA KREIGA VIDES AKTĪVISTE
Bet domāju, ka viņa ir vēl daudzpusīgāka.
Es ar to nodarbojos kopš agras, agras bērnības.
Putnu un dabas mīlestība un pašas apņēmība
padarījušas viņu par kaislīgu vides aizstāvi.
Manai paaudzei vienmēr bijis jādomā par klimata pārmaiņām.
Kad kļuvām vecāki, mūs pārņēma šis milzīgais vilnis,
mēs beidzot sapratām, ka droši vien "pieaugušie" to nerisinās,
tāpēc tas jādara pašiem.
Mums ir tēja un viskijs.
Tikai malciņu. Vienīgais, kas palīdz balsij.
Tu to zini?
-Esmu mēģinājusi… -Nemēģini.
Esmu jautājusi četriem operdziedātājiem,
katram atsevišķi: "Kas palīdz, kad balss ir pārpūlēta?"
Viskijs.
-Interesanti. -Nopietni.
Būs jāizmēģina viskijs.
Lūdzu.
Bērnībā vecmāmiņa taisīja man karsta viskija inhalācijas,
bet, protams, ar krietnu devu medus,
kad sāpēja kakls.
Nelīdz. Es vienkārši… šādi.
Džeina, pastāstiet, lūdzu,
kāpēc daba jums vienmēr bijusi tik svarīga.
Ne tikai darba dēļ, bet arī personiski.
Es piedzimu ar dzīvnieku mīlestību.
Manā bērnībā nebija televīzijas.
Tāpēc es mācījos, dzīvojot laukā.
Šeit. Mēs esam Bornmutā, kur es uzaugu.
Es pastaigājos pa klintīm virs jūras
kopā ar savu suni Rastiju.
Es mīlēju dzīvniekus. Manai dzīvnieku mīlestībai nav iemesla.
Es tāda piedzimu.
Televīzijas nebija, tāpēc es lasīju grāmatas.
Astoņu gadu vecumā izlasīju pirmās grāmatas par doktoru Dūlitlu.
Un pēc tam Tarzānu.
Jā, es to izšķirstīju, pirms jūs ienācāt,
un tā ir absolūti skaista.
Saprotu, kāpēc tā… nezinu, ierosina iztēli.
Jā.
Pēc tam es sapņoju: kad izaugšu liela, dzīvošu Āfrikā pie savvaļas dzīvniekiem
un rakstīšu grāmatas par viņiem.
Meitenes tajos laikos nekļuva par zinātniecēm.
Tāpēc par mani smējās un ieteica izvēlēties sasniedzamu sapni.
Tikai ne mana māte.
Viņa teica: "Ja tu tiešām gribi ko tādu darīt,
tev būs ļoti smagi jāstrādā,
jāizmanto izdevība,
un, ja nepiekāpsies, varbūt izdosies."
Nevaru ne saskaitīt, cik daudzas pusaudzes man rakstījušas:
"Paldies. Tāpēc, ka jums tas izdevās, es arī to varu."
Daudzas manas vides akcijas un kampaņas kā tādas
izaugušas no jūsu darba.
Vai ir kāda mācība, ko mums vajadzētu ņemt vērā
no tiem gadu desmitiem, ko esat pavadījusi, vērojot šimpanzes
un cenšoties palīdzēt sargāt dzīvniekus to dabiskajā vidē?
Es domāju… Viena no lietām…
Kad mans darbaudzinātājs Luiss Līkijs aizsūtīja mani uz Kembridžu
tālajā 1961. gadā,
biju pavadījusi ar šimpanzēm apmēram gadu.
Tolaik es par tām neko daudz nezināju.
Man teica, ka šimpanzēm nedrīkst dot vārdus, tās jānumurē.
Tas esot zinātniskāk.
Un nedrīkst runāt par to raksturu, prātu vai emocijām.
Tās piemīt vienīgi cilvēkiem.
Mans suns man bija iemācījis, ka tā nav taisnība.
Visi šie mācītie profesori…
Mani tas viss biedēja. Es pat koledžu nebiju beigusi.
Nu es studēju doktorantūrā etoloģiju.
Pat nezināju, kas ir etoloģija.
Tā nu pakāpeniski, pateicoties manām rūpīgajām piezīmēm,
pateicoties Hugo dokumentālajam filmām…
HUGO VAN LAVIKS DABAS FILMU VEIDOTĀJS
…kas sāka izplatīties,
domāju, mēs esam iemācījušies, ka tas, kas mūs visvairāk atšķir
no mūsu tuvākajiem radiniekiem,
ar kuriem mums ir tik līdzīga uzvedība,
ir mūsu intelekta sprādzienveidīgā attīstība.
Bet dzīvnieki ir daudz, daudz gudrāki, nekā agrāk domājām.
Maija Roza.
Šķiet, tu biji putnu vērotāja. Vai ne? Tu arī augi dabā?
Abi mani vecāki ir putnu vērotāji.
Tāpēc es burtiski… Deviņu dienu vecumā mani pirmoreiz paņēma līdzi vērot putnus.
Vienmēr esmu to darījusi, un man tas patika.
-Redzi knābi? -Jā.
-Kādā krāsā tas ir? -Koši oranžs.
Tie ir tiešām skaisti un viegli saskatāmi.
Un tie ir visur, gan dziļos laukos,
gan pilsētās.
Vajag pacietību un labu redzi.
Un nenormālu optimismu.
Ko tas nozīmē?
Ļoti stipri cerēt.
Droši vien taisnība.
Es pamanīju!
Tāpēc es daudz daru, lai iepazīstinātu bērnus un pusaudžus
ar dabu un vidi dažādās putnu vērošanas nodarbībās.
Domāju, ka būtu cits cilvēks,
ja nebūtu uzaugusi ar mīlestību pret putniem,
dzīvi laukā un dabu.
Daba atstāj uz mums ļoti dziļu iespaidu.
Un reizēm saikne ar dabu var būt glābiņš.
Man iet lieliski. Jūtos diezgan stipra.
Silvija Vaskesa-Lavado atklāja dabu laikā,
kad viņai to tiešām vajadzēja.
Viņa atrada dzīvē jaunu ceļu, kas aizveda
uz visu kontinentu augstākajiem kalniem.
Šī ir mana septītā virsotne.
KETSKILA KALNI ŅUJORKAS ŠTATS
Paskatieties, mīļie.
-Krāšņi. -Tik skaisti.
Skaisti.
Jūtu, ka pašlaik esmu apņēmības pilna nest šo vēsti tālāk.
SILVIJA VASKESA-LAVADO ALPĪNISTE
Esmu kalna vēstniece. Mans mērķis ir pievērst tam daudzus.
-Tev ir tāds T krekls? -Vispār vajadzētu.
Noteikti vajadzētu.
-Vajadzētu. -Es nopirktu.
Jā. Kalna vēstniece.
-Kalna vēstniece. -Kreklu, lūdzu.
Labi, tagad mēs
mazliet patrenēsimies, kā rāpties pa virvi lejā no kalna.
Pievērsiet uzmanību manai ierīcei, tai šeit ir zobiņi.
Laižoties lejā, tie rada berzi ar virvi.
-Šo pagriež. -Pagriež slēdzīti.
Pārbauda uzspiežot.
Tātad šī ir mūsu drošības trose.
-Viss. -Viss?
Viss. Viss.
-Tā neļaus mums… -Labi.
Tā palīdzēs droši nolaisties lejā.
Labi. Vispirms paņemiet… Atveriet plaukstu.
-Satveriet virvi no apakšas. -No apakšas.
To virves daļu, un saspiediet dūri.
Un pavelciet uz leju. Ja es mēģināšu tikt lejā,
-tā pārtrūks. -Jā.
-Ja es karājos no klints… -Spriegums, mamma.
…turoties tikai pie šīs daļas, es esmu drošībā.
Mēģiniet palaist vaļā un mēģiniet it kā…
-Skaidrs. Tagad jūtu. -Mazliet var just.
-Jā. -Sapratu.
Pats svarīgākais, mammu.
Prast apstāties, ja krīti.
Tieši tā, jā.
Pareizi. Kā es saku saviem bērniem - galvenais ir drošība.
Galvenais ir drošība. No tā ir atkarīga jūsu dzīvība, tāpēc…
Dievīgi.
Tavā dzīvesstāstā es apbrīnoju to,
kā tu izmantoji dabu kā dziedinātāju.
Tu varētu pastāstīt par šo procesu?
Diemžēl, kā katra trešā sieviete pasaulē,
es esmu seksuālās vardarbības upuris.
Un šī notikuma trauma,
tas laiks tiešām neļāva man attīstīties.
-Un… -Tas notika bērnībā?
Bērnībā. Tas notika no sešu līdz desmit gadu vecumam.
Un diemžēl es sāku to risināt,
mēģinot izdzēst šīs atmiņas ar dzeršanu.
Tāpēc es burtiski nodzēros līdz nāvei.
Biju nokļuvusi dzīves zemākajā punktā. Lūdzu palīdzību mātei.
Viņa uzaicināja mani uz Peru
uz spēcīgu dziedinošu meditāciju kopā ar viņu dabā.
Un šajā meditācijā pirmais, kas man parādījās,
biju es pati kā maza meitenīte laikā, kad piedzīvoju vardarbību.
Ierāvusies kaktā, trīcoša.
Un tad es kā pieaugusi sieviete apskāvu šo meitenīti
un sajutu līdz šim ignorēto saikni.
Brīdī, kad mēs apskāvāmies, es izdzirdēju dārdoņu.
Kaut kā parādījās kalni,
un mana meitenīte sāka vilkt mani uz kalniem.
-Ak kungs. -Tātad tu to redzēji un sajuti?
To es redzēju un sajutu šajā vīzijā.
-Apbrīnojami. -Tas bija apbrīnojami.
Tā nu pēc šīs vīzijas es nodomāju: "Labi. To var uztvert divējādi.
Kā metaforu, ka jāiet pāri dzīves kalniem kopā ar manu meitenīti.
Vai ļoti konkrēti doties pie kalna."
-Oho. -Un tā nu es…
Tas saslēdza mani ar šīm milzīgajām sāpēm manā dzīvē.
Tāpēc bija pareizi doties uz visaugstāko kalnu pasaulē.
-Es aizbraucu uz Everesta pakāji. -Tu sāki ar Everestu.
Nodomāji: "Es redzu kalnu. Nesākšu ar mazu kalniņu.
Došos uz visaugstāko kalnu uz zemes."
Pirmajā dienā nokļuvām mazā pilsētiņā, Nāmče Bāzārā,
kas ir vārti uz Himalajiem.
Un tobrīd mana dzīve neatgriezeniski mainījās.
Pirmo reizi mūžā
es redzēju šos kalnus,
kas nelīdzinājās nekam, ko biju iztēlojusies.
Un es esmu maza skudriņa,
kas staigā starp šīm gigantiskajām dabas dāvanām.
Kad tu ieraudzīji šos majestātiskos, milzīgos kalnus…
Pārņēma aizsardzības izjūta,
piederības izjūta, un tā bija tiešām spēcīga.
Neviens cilvēks manī tādu nebija izraisījis.
Atceros, ka jutu: es gribu iet tālāk.
Skaisti vērot, kā daba var izraisīt tādas izjūtas.
Šī bija skaista diena. Spēcīga, skaista diena.
Es jūtos kā paradīzē.
Tu zināji, ka tevī kaut kas mudina turp doties.
Jā.
-Tā iekšējā mazā meitenīte… -Jā.
…veda tevi, un pēkšņi tu biji tur
un piedzīvoji šo, es teiktu, transcendentālo mirkli.
Atceros, ka izjutu atgriešanos pie sevis.
Jutu spēcīgu vēstījumu:
"Silvij, šis ir tavs ceļš. Tev jāpaliek šeit."
Es biju pateicīga Everestam.
Nolēmu: "Reiz es atgriezīšos un pateikšos.
Mēģināšu uzkāpt līdz virsotnei."
Tātad tā bija šī ceļojuma sēkla.
Tu devi solījumu sev un kalnam.
Kalnam. Un te sākas mistika.
"Everests" ir rietumnieku nosaukums,
bet tibetieši to sauc par Džomolungmu,
kas nozīmē "pasaules māte".
Ideāli.
Tā nu es tur devu solījumu,
izjustu solījumu pasaules mātei.
-Ak kungs, Silvij. -Un tāpēc…
Patiesībā maģija aizsūtīja mani šajā ceļojumā.
-Tas ir brīnišķīgi. -Apbrīnojami.
-Nolaidīsimies līdz pašai apakšai. -Labi.
Es jūs sagatavošu un tad laidīšos pirmā.
Labi.
Manā dzīvē noteikti ir bijuši tādi "ak!" brīži - "tas ir kolosāli".
Bet tāda mirkļa kā tev Everestā nav bijis.
Šīs brīnuma, nozīmīguma un mērķa izjūtas.
Nezinu. Man tāda mirkļa vēl nav bijis.
-It kā centies atliekties. -Jā.
Te ir mazdrusciņ ūdens.
Ak kungs.
Labi, tagad tu gatavojies nākt.
-Palaidīšu virvi vaļīgāk. -Jā.
-Labi. -Esi gatava.
Kājas platāk. Noliec kājas platāk.
-Aiziet. Jā. Labi. -Labi.
-Atliecies atpakaļ. -Bet…
Es turu.
-Abas rokas lejā. -Bet man neizdodas…
Neizdodas satvert virvi.
-Iestrēgusi? -Tā visu laiku iestrēgst.
Ļoti labi. Ūdens spiediens.
Ja jālaižas, tad jālaižas.
-Esi gatava? -Jā.
Tev izdosies.
Tu taču neļausi man iet bojā.
Par to es pašlaik domāju.
-Es neiešu bojā. -Nē. Maziem solīšiem.
Maziem solīšiem.
Mēs drošinām.
Pareizi. Ideāli.
Mans uzdevums ir piesaistīt pēc iespējas vairāk cilvēku.
Un, manuprāt, tiklīdz cilvēks izjūt ieguvumus,
viņš arvien skaidrāk apzinās savu lomu apkārtējā vidē.
-Tev izdevās. -Liels paldies.
Tu esi īsta cīnītāja.
Kādreiz atbrauc pie manis uz bāzes nometni.
-Tu noteikti… -Sarunāts. Kādreiz.
-Tev izdevās. -Labi. Paldies.
Mana meita būs sajūsmā par mani.
Katram šimpanzem ir savs sasveicināšanās sauciens.
Mēs to saucam elsiens-brēciens.
Sveiciens no attāluma, tāpēc nebūs domāts jums.
Tas būs jums. Tāpēc, ka jūs esat tālu.
-Labi. -Un tas ir…
Jums es veltītu tuvo sveicienu.
Ja ir savstarpējas simpātijas, parasti seko apskāviens.
Tāpēc viņi uztrauktos, ja Covid epidēmijā vajadzētu saskarties ar elkoņiem.
Bet skumjākais, ka klimata pārmaiņas, bioloģiskās daudzveidības samazināšanos
un pandēmiju izraisījusi
mūsu necieņa pret dabu un dzīvniekiem.
Tā ir mūsu vaina. To esam izdarījuši mēs.
Jā. Man reizēm grūti iztēloties,
cik milzīgu postu esam nodarījuši planētai
tik īsā laikā.
Man ir vieglāk, jo esmu to redzējusi.
Tomēr es izjūtu milzīgu optimismu, cik daudz jauniešu,
protams, arī tu, iesaistījušies dabas aizsardzībā.
Jā. Es jaunībā jutos ļoti vientuļa
savās rūpēs par dabas aizsardzību.
Bet tad pēkšņi
simtiem tūkstoši mana vecuma bērnu izgāja ielās,
iznāca protestēt.
Atceros, ka tolaik domāju: kaut kas ir mainījies.
Un tas visu mainīs.
Domāju, daudziem jauniešiem saka, ka viņu viedoklis nav svarīgs.
NESNAUD RĪKOJIES TAGAD!
Bet domāju, ka jaunieši bijuši ļoti ietekmīgi…
GLĀBIET MŪSU KLIMATU!
…diskusijās par klimata pārmaiņām
un klimata pārmaiņu kustībā.
Un apziņas veicināšanā.
Zināt? Varbūt nākotnei ir cerības,
ja pasaulē ir tik daudz šādu cilvēku,
kas no visa spēka cīnās par planētas nosargāšanu.
-Mēs iestājamies! -Mēs iestājamies!
-Par mūsu kalniem! -Par mūsu kalniem!
Dažas skaļākās un nozīmīgākās balsis
šajā cīņā pieder pamatiedzīvotājiem.
MANIFESTĀCIJA PAR KLIMATU
Ar dabu visciešāk saistītie cilvēki ir arī visneaizsargātākie
pret klimata pārmaiņu postu.
Man kā pamatiedzīvotājai, manai labklājībai…
Man ir svarīgi būt pie zemes, atjaunot saikni ar to.
Bez tā es nevarētu būt šeit.
Es esmu daļa no šīs zemes. Esmu vienota ar dabu.
Kvana Čeisinghorsa un viņas māte Džodija Potsa
kaismīgi aizstāv Arktikas dzīvās dabas patvērumu.
Kvana izmantoja publicitāti,
būdama modele, lai piesaistītu cīņai vairāk cilvēku.
Viņas abas ir īstas stihijas.
-Noteikti dūšīgas. -Viņas ne tikai sargā dabu,
bet ir arī dūšīgas un atrodas avangardā.
VAIRS NEVIENU NOZAGTU MĀSU
LOSANDŽELOSA KALIFORNIJA
Ļoti garšīgs sautējums.
Paldies.
Apbrīnojama garša.
Šī ir aļņa zupa, Aļaskā tas ir mūsu ēdienkartes pamats.
KVANA ČEISINGHORSA MODELE UN ZEMES AIZSTĀVE
Tātad tikai aļņa gaļa, sāls, sīpols…
DŽODIJA POTSA-DŽOZEFA ZEMES AIZSTĀVE
…burkāni, selerija un mazliet rīsu. Mūsu tautas ēdiens, ziniet.
Tā tiešām ir.
-Garšīga. -Paldies.
Aļņa gaļu atvedāt līdzi?
-Jā. -Man ļoti garšo!
-No pašas Aļaskas? -No pašas Aļaskas.
-Kolosāli. -Jā.
Kvana, tu esi tikko pārcēlusies uz Losandželosu.
Pārcelšanās šurp no Aļaskas bija, zin,
godīgi sakot, tāds kā kultūršoks.
Protams. Kā nu ne.
Vai esi atradusi iespēju būt dabā?
Esi jau atradusi vietas, kur jūties tuvāk zemei,
pat ja skats un sajūtas ir citādāki nekā Aļaskā?
Nedzīvoju pavisam prom no pilsētas,
bet man ar to pietiek, lai varētu elpot.
Iespēja iegūt sazemējumu
ārpus senču mājām man ir svarīga.
Gribēju jautāt par tetovējumiem,
jo tagad visi zina par tetovējumiem, bet taviem tetovējumiem ir reāla nozīme.
Mūsu tautā gvičinu sievietes tetovējumus uz zoda iegūst
pieaugšanas rituāla ietvaros.
Šajā laikā viņas apgūst, ko nozīmē būt sievietei.
Un saņem savu pirmo tetovējumu uz zoda.
-Tu saki "pirmo". Tā ir viena līnija? -Viena līnija. Jā.
Kvana, šķiet, lasīju, ka pirmo tetovējumu tev taisīja māte.
Jā. Mana mamma ir mūsu cilts tetovētāja.
Man tas bija gods, tāpēc ka es
esmu ne tikai viena no pirmajām augsta līmeņa pamatiedzīvotāju modelēm,
bet arī pirmā pamatiedzīvotāju modele, kurai uz sejas ir tetovējums.
Un esmu pirmā savas cilts meitene vairāk nekā simt gadu laikā
kura ieguva tradicionālo tetovējumu šajā vecumā.
Manā vidē tas tiek absolūti pārprasts.
Pastāv daudz stereotipu,
daudzi jautā: "Jūs joprojām dzīvojat iglās?"
Nē, mēs nedzīvojam iglās.
Kā cilvēki reaģē uz tevi kā uz modeli?
Tāpēc, ka tas noteikti ir…
Tev ir ne tikai izcila karjera,
bet tu esi arī pārstāve.
Es domāju, ziniet, man tas ir… Visur, kur esmu,
vienmēr cenšos ņemt līdzi savu tautu.
Tāpēc, kad vien ir izdevība, es pieminu to, ko aizstāvu,
kāpēc vispār kļuvu par modeli…
Tāpēc, ka ir brīži, kad domāju:
"Tas vispār palīdz manai tautai?" Ziniet: "Ko es daru?"
Saprotat?
Tad atceros tās pamatiedzīvotāju meitenes, kas jūtas saredzētas.
Izlasu ziņas, ko saņemu no šīm pamatiedzīvotāju meitenēm
un sievietēm: "Pateicoties tev, mana meita jūtas skaista.
Viņa redz žurnālā pamatiedzīvotāju sievieti.
Viņa to sajūt un sajūtas tiesīga."
Ņemot vērā Kvanas atpazīstamību, tagad…
Lielā mērā viņas fotogrāfijas uz šiem vākiem ir spilgts paziņojums:
"Mēs joprojām esam šeit."
Ziniet? "Mēs izturējām un joprojām esam šeit."
Džodij, jūs abas ar Kvanu esat plaši pazīstamas
ar savām akcijām par klimatu,
zemes, ūdens un gaisa aizsardzību. Izstāstīsi, kā tas sākās?
Kā tu kļuvi par šo centienu līderi?
Es domāju…
Man ļoti laimējās, ka tiku audzināta tik tuvu zemei.
Mēs neesam laukā tāpat vien. Mēs vērojam.
Manā mūžā, es teiktu, īpaši pēdējos 12 gados,
esmu pieredzējusi krasas zemes pārmaiņas.
Tāpēc mēs kā pamatiedzīvotāji sastopamies ar krīzi,
jo mainās mūsu eksistence šajās vietās.
Mēs tiešām daudzi…
Noticis tā,
ka mēs redzam klimata pārmaiņu ietekmi
un iestājamies pret tām.
Aizbraucu uz Vašingtonu un iestājos par mūsu svētajām zemēm
savas tautas vārdā, un Pārstāvju palāta pieņēma likumu.
Atceros, ka izjutu šo uzvaru, ziniet, labi, tas varētu kaut ko dot.
Varbūt mums izdosies nosargāt savas zemes.
Tāpēc gribēju iet arvien tālāk un tālāk.
Gribēju darīt arvien vairāk un vairāk, un, jo vairāk darīju,
jo vairāk atradu savu skaistumu un savu spēku caur balsi.
Man tas bija kā… Man ir tik svarīgi būt pārstāvei pareizajā veidā,
pārstāvēt vislabākajā veidā.
Proti, visur saglabāt savu patību,
lai mani pieņem tādu, kāda esmu.
Tu daudz runā par jauniešiem,
kurus iedvesmo un kuriem, cerams, būs vieglāks ceļš.
Bet ko tev nozīmē vairot savu cilts vecāko atpazīstamību?
Ak kungs. Tas ir neizsakāmi svarīgi.
Ikreiz, kad ierodos pie pamatiedzīvotājiem
un apciemoju kādu vecāko, reizēm man gribas raudāt.
Tāpēc, ka viņi tik daudz ir pārcietuši.
Genocīdu, internātskolas…
Nespēju noturēties.
Bet es joprojām esmu šeit.
Jā.
Es varu līdz galam izbaudīt to, kas esmu
kā pamatiedzīvotāja, bet viņi to nevarēja.
-Taisnība. Tas ir… Jā. -Viņi to nevarēja.
Viņi baidījās būt dabiski. Lai es
to līdz galam izbaudītu pasaules mērogā uz žurnāla vāka…
Jā.
Tas ir neizsakāmi svarīgi.
Jauki būt te augšā.
Es šādās vietās,
īpaši jaunās vietās, esot uz viņu zemes,
vienmēr domāju par senčiem, kas bijuši pamatiedzīvotāji šeit.
Man nav bijusi viegla dzīve.
Bija vieglāk nekā vecvecākiem, tomēr ne tuvu ne ideāli.
Bet pamatvērtība, ko esmu mēģinājusi ieaudzināt
mūsu bērniem: mūsu tradicionālās vērtības un kultūra
un saikne ar zemi vienmēr dos spēku.
Pierādījums, ka mums vajag dabu pilnvērtīgai psiholoģiskai attīstībai.
Un mums vajag dabu… Vai esat dzirdējušas par meža peldēm?
-Jā. -Jā.
Tās tagad izraksta ārsti.
Tāpēc, ka mūsu psiholoģisko, garīgo un fizisko veselību uzlabo
dabā pavadīts laiks.
Ja dzīvojat pilsētas vidū, ienesīsim dabu pilsētā.
Sagadījās tā, ka biju Ņujorkā 11. septembrī.
Tas bija ļoti biedējoši.
Pilsēta pamira un apklusa,
vienīgais, ko varēja dzirdēt, nebija Ņujorkas satiksmes duna,
bet gan policijas un ātrās palīdzības sirēnas.
Man ir tik daudz stāstu. Bet bija kāda jauna sieviete.
Viņa ieraudzīja atkritumu mašīnu, no kuras rēgojās koka fragmenti.
Viņa kaut kā pārliecināja cilvēkus izcelt to koku no atkritumu mašīnas.
To aizveda uz botānisko dārzu, vajadzēja daudz darba un mīlestības,
bet koks sāka augt.
Beigās to pārcēla uz tagadējo vietu.
11. SEPTEMBRA MEMORIĀLS
Man cerību dod dabas izturība.
Kad es biju Ņujorkā Starptautiskajā miera dienā,
mēs aizgājām pie Izdzīvotāju koka.
Es paskatījos augšup, un zaros bija skaista putna ligzda.
Un tas bija vienkārši… Viss saslēdzās.
Šis koks bija izdzīvojis un palīdzēja taviem putniem
radīt jaunu dzīvību.
Vai nav jauks stāsts?
Jā.
Vairāk nekā jauks stāsts. Domāju, ka ļoti nozīmīgs.
Man cerība nav skatīšanās pasaulē caur rozā brillēm.
Tā ir rīcība.
Es uzskatu, ka tagad mēs esam ļoti tumšā tunelī. Tā ir.
Pasaule ir ļoti tumša, ja paskatās apkārt.
Šī tumšā tuneļa tālākajā galā ir mazs gaismas stariņš.
Bet mums ļoti smagi jāstrādā, jāatrota piedurknes.
Jārāpjas pāri, jālien apakšā, jāpārvar visi šķēršļi, kas mūs šķir
no tā gaismas stariņa, tad mēs tur nokļūsim.
Tātad galvenais ir vīzija,
apņēmība un nepadošanās.
Tāpēc mums vajag šo cīņas sparu.
Jā. Ja panāksim, ka cilvēki rīkojas un iesaistās,
drīzāk dara, nekā domā,
apātija mazināsies,
-un tas arī vieš cerību. -Jā.
Katrs cilvēks, kas šodien dzīvo uz planētas, ir svarīgs.
Katram cilvēkam ir sava loma,
pat ja viņš vēl nezina, kāda.
Un galvenais,
ka ikviens cilvēks katru dienu atstāj kaut kādu iespaidu uz planētu.
Kļuvuši mazliet apzinīgāki un izglītotāki, varam izvēlēties,
kādas pārmaiņas ieviešam.
Āmen.
Liels paldies jums abām.
Nu re.
Paldies visiem. Paldies, Džeina.
-Paldies. -Paldies, Čelsij.
Paldies.
Man ir kafija. Priekā! Kafija.
Jūs izskatāties tik jocīgi. Priekā!
Esmu pietiekami veca, lai dzertu viskiju.
Zini, viena no labākajām tendencēm
pēdējos desmit divdesmit gados bijusi tā,
ka ļoti daudz sieviešu uzņēmušās vadību
un cīnās pret klimata pārmaiņām, cīnās par vides uzlabošanu,
cenšas aizvest mūs atpakaļ pie dabas.
Kā teica Džeina Gudola, cerība - tā ir izdzīvotāju īpašība.
Tā ir ir stratēģija, kā kaut ko panākt.
Mums visiem ir šis nelokāmais gars.
Tikai cilvēki to nezina.
Viņi neļauj tam augt. Viņi neļauj tam lidot.
Viņi baidās, uztraucas vai ir salauzti.
Tāpēc mums jāatbrīvo nelokāmais gars,
lai padarītu šo pasauli labāku visām dzīvajām būtnēm.
Tulkojusi Dace Andžāne