- Kaip tylu. - Tikrai.
Eidavau pasivaikščioti miške. Kartais jame rasdavau paguodos.
Jis tapdavo mano prieglobsčiu. Prablaškydavau mintis.
Atsikvėpdavau nuo gyvenimo.
Ir, žinoma, taip dariau po 2016 m. rinkimų.
Manau, dieną po rinkimų
sutikau moterį su vaiku ant kupros, vedžiojančią šunį.
Pamačiusi mane ji pravirko.
Kalbėjomės, nusifotografavom, ji įkėlė nuotrauką į internetą.
MAMA MIŠKE SUTIKO HILARI KLINTON, NUDŽIUGINO DAUG ŽMONIŲ
Ir staiga pasivaikščiojimas miške…
- …tapo memu. - Miške pravirkdei žmones.
Aha, bet tai gan gera vieta paverkti.
Sužinojau tokią sąvoką Japonijoje - pasinerti į mišką.
Aha, pamenu, pasakojai man.
- Taip. - Tiesiog…
Manau, jauteisi suprasta.
Sakei, kad pasinėrei į mišką.
Aha. Įsivaizduoju, kaip žmonės išeina į mišką,
pakelia galvas į medžius
ir tiesiog sukasi aplink.
- Įsivaizduoji. - Taip!
Tai net nebe vaizduotė, tu atlieki veiksmą.
Tu tai ir darai.
Visur aplink tave grožis.
Na, tiesiog įkvėpk tai į save!
Ne šiaip vaikštau miške. Aš pasineriu į mišką.
Kylame!
Reikia tos kovingos dvasios.
SMARKIOS MOTERYS - GAMTOS JĖGA
LOS ANDŽELAS KALIFORNIJA
Gamtoje praleistas laikas gali keisti mus.
Augdama Džiselė Kariljo taip stengėsi sunkiai dirbti dėl šeimos,
kad prireikė daugybės metų pastebėti, jog kažko trūksta.
Bet atradusi vandenyną, atrado savo tikslą.
Pasinėrus į srovę laikas tiesiog sustoja.
Niekas nebesvarbu.
Tarsi susitapatinimo akimirka, kai būni viena su gamta.
Kai buvau maža mergaitė kaip jūs,
nepažinojau nė vieno banglentininko.
Plaukioti banglente išmokau vyresnė,
vandenynas išmokė pasitelkti šitai.
Savo drąsą.
Ir tikiuosi, kad šiandien, jei tai pirma diena, kai plaukiate,
suprasite, kokia drąsi ta jūsų širdis.
Kupina drąsos.
Sutariam?
Tai nedidelis Los Andželo paplūdimio kampelis.
Tai puikus atradimas.
Ir jei norite pasivaišinti duona…
Puiku.
Aha. Mano tėvai emigravo iš Meksikos.
DŽISELĖ KARILJO „LOS COURAGE CAMPS“ ĮKŪRĖJA
Jie įkvepia mane daryti beveik viską, ką darau.
Jie tiek daug paaukojo, kad patektume į šią šalį.
Tėvai puikiai…
Mama.
Tėvai puikiai kaip ir nuslėpė tai nuo mūsų.
Nežinojau, kokia aš neturtinga tol, kol nuėjau į koledžą.
Niekad neatkreipiau dėmesio į Džiselę ir tai, kas daro ją laimingą.
Nes rūpinausi išgyvenimu.
Žinojau, jog tam, kad ištrūkčiau iš gyvenimo nuo algos iki algos,
turėjau gerai mokytis.
Aš ir dvi mano sesės, mes visos trys, ėjome į koledžą.
Pirmos mūsų šeimos mergaitės, mokiusiosios koledže.
- Šaunuolė mama. - Aha.
Niekada nemesk tortilijos bet kaip.
Įdėk švelniai.
Antraip gali prikepti ir sudegti.
Užaugau rytų Los Andžele.
Mama visą gyvenimą dirbo maisto fabrike.
O tėtis dirbo mechaniku.
Sekmadieniai buvo skirti darbui.
Niekada nepraleisdavome sekmadienių poilsiaudami,
jokių gulinėjimų paplūdimyje visą dieną.
Atrodo, prireikė ne vienerių metų, kad nusipirktume skėtį, kėdes.
O ir įsigijome juos
iš šalia esančios krautuvėlės
už penkis dolerius.
Tad nors ir atvykome čia,
nesijautėme kaip kiti.
Tada gali dėt pupeles ir kukurūzus pagal skonį.
Vaikystėje kelerius metus net neturėjau maudymosi kostiumėlio.
Galiu suskaičiuoti du kartus, kai tėvai nusivedė į paplūdimį.
Vienoje tų iškylų
sesę ištiko nedidelė nelaimė, ją blaškė banga.
O mama nemoka plaukti.
Tad jai tai buvo neapsakomai baisu.
Kaip ir pamenu ją sakant
„Atsargiai su vandenynu. Jis traicionero.“
Išvertus iš ispanų kalbos tai reiškia atsargiai su vandenynu, jis išdavikas.
Ta mintis liko su manimi.
Žinote, kai lipu į vandenyną, lipu į pavojingą vietą.
Kaip nusprendėte mokytis plaukioti banglente?
Su seserimi persikėlėm į Venecijos paplūdimį.
Dalinomės vieno miegamojo butą.
Tad išėjome į Venecijos paplūdimį.
Buvome ten dvi valandas su instruktoriumi.
Šalta, truputį nemalonu.
- Bet nekantravome. - Pasiryžusios.
Labai pasiryžusios.
Tą dieną nepagavau bangos.
Prireikė šešių mėnesių, kad pagaučiau savo pirmąją bangą.
Nerimavote, kai ji ėmė plaukioti?
Labai.
Taip.
Bet tikėjau jomis.
Tai buvo labai akivaizdi, apčiuopiama baimė,
kurios nesiryždavau įveikti.
Vandenynas turi charakterį, jis mus taip moko.
Nes kasdien išmoko ką nors nauja.
Parodo savo kitą veidą, o kaip tu reaguoji - svarbu.
Sakyčiau, šitaip vėl atradau savo drąsą.
Nerdama ten, kur labiausiai bijojau.
Daug žmonių to nesugeba, bet mes stiprėjame pamažu.
Pažiūrėk į save. Tu jau stipresnė.
Jaučiu tai!
Gerai, padėsiu tau išeiti.
Pasiruošusi?
Dirbau mokytoja. Nuostabūs penkeri metai,
kai formavau jaunus protus.
Pamenu, mąsčiau, kaip būtų gražu, jei mano mokiniai
vieną dieną ateitų ir pajustų tai.
Tai, ką jaučiu aš.
Vandenyno galią, ir kaip ji mane pakeitė.
Ir taip prasidėjo „Los Courage Camps“.
- Kuo tu vardu? - Mija.
Malonu susipažinti, Mija.
- Kuo tu vardu? - Lija.
Malonu susipažinti, Lija.
- O kas ši mažylė? - Dalija.
O vargeli, Dalija. Nuostabu. Kiek tau metų?
- Ketveri. - Tau ketveri!
- Pirmąkart plaukiosi banglente? - Aha.
Kaip ir aš, ar ne?
Tau seksis geriau nei man?
- Aha. - Ir aš taip manau.
Dar duosi penkis? Nuostabu. Gerai, aš pasiruošus.
Galva aukštyn, žiūrim į paplūdimį.
Ir slystam.
Ir liekame žemai.
Parodykit, kaip žemai. Žemai kaip profės. Tobula.
Šiandien išmoksite ko?
Būti drąsios.
Tikiuosi, kad mergaitės, atėjusios į „Los Courage Camps“…
Galvos aukštyn.
…turės galimybę pamatyti išties stiprią lotynoamerikietę.
Tau pavyko!
Šaunuolė, Mija. Gerai.
Iš jūsų gyvenimo kelionės daug kas galėtų pasimokyti.
Tik susirask savo aistrą ir sek ja.
Ir nebijok.
Galva aukštyn.
Mano darbas išmokyti į „Los Courage Camps“ atėjusias mergaites,
kad jos turi neįtikėtiną galimybę
gyventi taip, kad eitų šiurpuliukai.
Plaukiojimas banglente parodo, ką gali kūnas.
Atskleidžia ryšį su vandeniu, kaip tu gali plaukti kartu su šia gamtos jėga.
Ačiū.
- Ačiū. - Ate.
Dalija, žmogau, man reikia dviejų.
Nuostabu!
Op ir keliamės.
BORNMUTAS ANGLIJA
Įrašinėsime?
DR. DŽEINĖ GUDAL, DBE PRIMATOLOGĖ IR ANTROPOLOGĖ
Yra daug smarkių moterų, kurių ryšys su gamta
mane nepaprastai įkvepia.
Jos kovoja už geresnę ateitį sau,
savo bendruomenei, aplinkai. Išties mums visiems.
Džeinė Gudal yra mano pačios didvyrė
dėl visų darbų, kuriuos nudirbo per savo gyvenimą.
- Sveiki, dr. Gudal. - Sveiki.
- Labas. - Kaip malonu sutikti jus gyvai.
Malonu susitikti, taip.
Kaip laikotės?
Užsiėmusi daugiau nei bet kada gyvenime.
Girdite mane? Džeine, Maja Rouz?
- Taip, girdime jus. - Taip.
Mają Rouz Kreg galima vadinti augančia antrąja Džeine Gudal.
DR. MAJA ROUZ KREG APLINKOSAUGOS AKTYVISTĖ
Manau, kad ji yra ir daug daugiau nei tai.
Darau tai nuo tada, kai buvau labai jauna.
Dėl meilės paukščiams, gamtai ir dėl savo užsispyrimo
ji tapo nuožmia aplinkosaugininke.
Mano karta visada turėjo galvoti apie klimato kaitą.
Kai paaugome, staiga užplūdo suvokimas,
kad tie „suaugėliai“
to nesutvarkys,
tad turėsime tai padaryti patys.
Gersime arbatą ir viskį.
Tik gurkšnelį. Tik tai padeda mano balsui.
Žinojote tai?
- Bandžiau… - Nebandžiau.
Na, atskirai klausiau keturių operos dainininkų,
ką jie daro, kai pervargsta jų balsas.
Geria viskį.
- Įdomu. - Tikrai.
Reik išbandyt viskio gudrybę.
Pirmyn.
Kai buvau mažytė ir skaudėdavo gerklę, senelė duodavo
pakvėpuoti karšto viskio garais, pasak jos, sumaišyto
su didele dalimi medaus.
Nepadeda. Aš tik šitaip.
Džeine, gal truputį
papasakotumėte, kodėl jums visada rūpėjo gamta?
Ne tik dėl darbo, kurį nudirbote, bet ir jums pačiai asmeniškai.
Nuo gimimo mylėjau gyvūnus.
Kai augau, nebuvo televizoriaus.
Mokiausi būdama lauke.
Štai čia. Mes Bornmute, kur aš užaugau.
Vaikščiojau skardžiais prie jūros
kartu su savo šunimi Rasčiu.
Tiesiog mylėjau gyvūnus. Nėra priežasties jų nemylėti.
Tokia gimiau.
Kadangi nebuvo televizoriaus, skaičiau knygas.
Būdama aštuonerių perskaičiau pirmąją „Daktaro Dolitlio“ knygą.
Tada perskaičiau „Tarzaną“.
Aha, pavarčiau prieš jums ateinant,
nepaprastai graži knyga.
Suprantu, kaip ji gali įkvėpti žmogaus vaizduotę.
Aha.
Dėl to svajojau, kad užaugusi išskrisiu į Afriką, gyvensiu su laukiniais gyvūnais
ir rašysiu apie juos knygas.
Tuo metu mergaitės nebūdavo mokslininkėmis.
Tad iš manęs pasijuokė ir patarė svajot apie ką nors, ką galėčiau pasiekti.
Bet ne mama.
Ji pasakė „Jei tikrai nori kažką tokio daryti,
turėsi labai sunkiai dirbti,
išnaudoti progas
ir jei nepasiduosi, gal surasi kelią“.
Negaliu nė pasakyti, kiek paauglių man rašė padėkoti.
„Dėkoju jums. Kadangi jums pavyko, aš irgi galiu.“
Daug aplinkosaugos agitacijų ir apskritai kampanijų, kurias dariau,
tiesiog kilo kaip jūsų darbo tęsiniai.
Ar yra kas nors, ką turėtume išmokti
iš dešimtmečius trukusio jūsų darbo stebint šimpanzes
ir siekių apsaugoti gyvūnus bei jų gyvenamąsias vietoves?
Na, manau, vienas dalykas…
Kai mano mentorius Luisas Likis išsiuntė mane į Kembridžą
1961 m.,
su šimpanzėmis buvau pabuvojusi apie metus.
Tuo metu nelabai daug apie jas išmaniau.
Bet man pasakė, kad negalima duot vardų. Kad reikėjo jas sunumeruoti.
Taip moksliškiau.
Ir negalima kalbėti apie jų asmenybes, protą
ar emocijas.
Tai tik žmogiškos savybės.
Turėjau šunį ir žinojau, kad tai netiesa.
Kad tie profesoriai su savo išsilavinimu…
Žinot, man tai buvo labai baisu. Net nebuvau mokiusis koledže.
O dabar galėjau studijuoti etologijos doktorantūrą,
nė nežinodama, kas ta etologija.
Tad pamažu su savo kruopščiais užrašais
ir Hiugo filmuota dokumentika…
HIUGAS VAN LAVIKAS
…kuri buvo išleista,
sužinojome, manau, kad didžiausias skirtumas
tarp mūsų ir mūsų artimiausių giminaičių,
kurių elgesys labai panašus į mūsų,
yra staigus mūsų intelekto išsivystymas.
Bet gyvūnai daug protingesni, nei seniau buvo manyta.
Maja Rouz.
Jūs stebėdavote paukščius. Tiesa? Užaugote gamtoje?
Abu tėvai paukščių stebėtojai.
Man buvo devynios dienos, kai jie pirmąkart išsivedė stebėti paukščių.
Nuolat tuo užsiimdavau ir man labai patikdavo.
- Matai jo snapą? - Taip.
- Kokios spalvos? - Ryškiai morkinis.
Jie labai gražūs ir lengvai pastebimi.
Ir jų yra visur, kur bebūtum, tiek kaimo vietovėse,
tiek miesto aplinkoje.
Reikia kantrybės ir geros regos.
Ir absurdiško optimizmo.
Kas tai?
Turėti daug vilties.
Turbūt teisingai.
Matau jį.
Daug dirbu skatindama vaikus ir paauglius pajusti ryšį
su gamta, aplinka,
parodydama įvairių būdų užsiimti paukščių stebėjimu.
Manau, būčiau kitoks žmogus,
jei niekada nebūčiau užaugusi su meile paukščiams,
gamtai ir aplinkai.
Gamta gali mus giliai paveikti.
Kartais ryšys su gamta gali būti gyvybiškai svarbus.
Puikiai leidžiu laiką. Jaučiuosi gana stipri.
Silvija Vaskes-Lavado gamtą atrado tada,
kai jos labiausiai reikėjo.
Kai ji atrado naują gyvenimo kelią, nuvedusį
į aukščiausias kiekvieno žemyno viršukalnes.
Tai septinta mano aukščiausia viršukalnė.
KATSKILIO KALNAI NIUJORKO VALSTIJA
Tik pažiūrėkit.
- Nepakartojama. - Labai gražu.
Gražu.
Dabar jaučiu, kad visiškai galiu perduoti tą žinutę.
SILVIJA VASKES-LAVADO ALPINISTĖ
Aš kalno pasiuntinė. Atversiu kaip galima daugiau žmonių.
- Turit marškinėlius su tokiu užrašu? - Reikėtų.
Tikrai reikėtų.
- Reikėtų. - Prisipirksiu marškinėlių.
Taip. Kalno pasiuntinė.
- Kalno pasiuntinė. - Prašyčiau marškinėlių.
Gerai, štai ką darysime,
truputį pasimokysime, kaip virve nusileisti nuo kalno.
Jei atkreipsite dėmesį į mano prietaisą, pastebėsite dantukus.
Jie sukelia trintį, kai leidžiamės žemyn.
- Pasukame. - Pasukame užraktą.
Galite patikrinti patraukdami.
Taigi čia mūsų apsauga.
- Viskas. - Viskas?
Viskas.
- Tai apsaugos mus nuo… - Gerai.
Tai padės mums saugiai nusileisti.
Visų pirma, imkit… Ištieskit delną.
Imam
- už apačios. - Už apačios.
Už apatinės virvės ir suspaudžiam.
Ir patraukiat žemyn. Jei noriu leistis žemyn,
- man neleidžia. - Aha.
- Jei kybau nuo uolos… - Nes įtempta, mama.
…vien tik laikydama čia esu saugi.
Tiesiog pabandykit atleist ir…
- Supratau. Dabar jaučiu. - Truputį jaučiasi.
- Aha. - Supratau.
Čia svarbiausia dalis, mama.
Mokėt sustot, jei krenti.
Tikrai.
Taip. Kaip sakau savo vaikams, pirma saugumas.
Pirma saugumas. Nuo to priklauso jūsų gyvybė.
Man patinka.
Jūsų asmeninėje kelionėje mane žavi tai,
kaip išnaudojate gamtą sau išgydyti.
Ar galite pakalbėti apie tą procesą?
Na, deja, kaip ir kas trečia pasaulio moteris
aš išgyvenau seksualinę prievartą.
Ir to įvykio trauma
tuo metu mane išties įkalino.
- Ir… - Kai buvote mergaitė?
Kai buvau mergaitė, tarp šešerių ir dešimties metų.
Deja, bandžiau su tuo tvarkytis
ir užgniaužti prisiminimus gerdama.
Tad tikrąją to žodžio prasme marinau save gerdama.
Taip nusiritau į dugną. Ir kreipiausi pagalbos į mamą.
Ji pakvietė mane atvykti į Peru,
kad kartu atliktume galingą gydomąją meditaciją gamtoje.
Ir meditacijos metu pirmas dalykas, kuris pasirodė mano vaizduotėje,
buvau aš, maža mergytė, prievartos metu.
Drebanti tokiame kaip ir kampelyje.
O paskui suaugusi aš priglaudžianti tą mergytę,
jutau tą ryšį, kurį ignoruodavau.
Ir kai mes suartėjame tuo ryšiu, išgirstu tokį dundesį.
Kažkaip atsirado kalnai
ir ta mergytė ėmė tempti mane į kalnus.
- O vargeli. - Tai štai ką matėte ir jautėte?
Tai mačiau ir jaučiau.
- Tai nuostabu. - Buvo nuostabu.
Tad po tos vizijos pamaniau „Gerai. Galiu suprasti tai dvejopai.
Kaip metaforą, kad eisiu per gyvenimo kalnus kartu su savimi mergyte.
Arba galiu suvokti tiesmukai ir eiti į kalną.“
- Oho. - Ir aš, na…
Atradau ryšį su didžiuliu skausmu savo gyvenime.
Atrodo, tinkamiausia eiti prie aukščiausio kalno pasaulyje.
- Tad atkeliavau prie Everesto papėdės. - Pradėjote nuo Everesto.
„Matau kalną. Nepradėsiu nuo mažo kalniuko.
Eisiu prie didžiausio kalno Žemėje.“
Pirmąją dieną nuvykome į nedidelį Namče Bazaro miestelį,
kuris yra įėjimas į Himalajus.
Tą akimirką mano gyvenimas amžiams pasikeitė.
Pirmąkart gyvenime
pamatai iš šono tuos kalnus,
nieko panašaus nė neįsivaizdavai.
O tu tik mažytė skruzdėlytė,
vaikštanti tarp šių milžiniškų gamtos dovanų.
Kai išvydote tuos didingus milžiniškus kalnus…
Jaučiausi saugi,
jutau tokį galingą jausmą, kad priklausau.
Taip joks žmogus nėra privertęs jaustis.
Pamenu, norėjau eiti toliau.
Nuostabu, kaip gamta gali priversti tave taip jaustis.
Buvo graži galinga diena.
Ir jaučiuosi kaip danguje.
Žinojote, kad kažkas jumyse vertė jus eiti ten.
Taip.
- Ta mergytė jumyse… - Taip.
…vedė jus ir staiga atsidūrėte ten,
ir išgyvenote, sakyčiau, transcendentalią patirtį.
Pamenu, tiesiog jaučiau iš naujo atradusį ryšį su savimi.
Jutau tvirtą žinutę, bylojančią man
„Silvija, tokia tavo kelionė. Turi likti čia.“
Jaučiausi dėkinga Everestui.
Ir pasakiau „Vieną dieną sugrįšiu ir atsidėkosiu tau.
Pabandysiu užkopt į viršūnę.“
Tai buvo visos šios kelionės sėkla.
Pasižadėjote sau ir kalnui.
Kalnui. Štai kas neįtikėtina.
Everesto kalnas yra vakarietiškas pavadinimas,
o vietinis pavadinimas tibetiečių kalba yra Džomolungma,
kuris reiškia „pasaulio motina“.
Kaip tobula.
Tarsi aš čia duodu nuoširdų pažadą
pasaulio motinai.
- O Dievuli, Silvija. - Tad…
Tokie stebuklai atvedė mane į šią kelionę.
- Manau, tai puiku. - Nuostabu.
- Nusileisime į apačią. - Aišku.
Paruošiu jus ir nusileisiu pirma.
Gerai.
Nors tikrai patiriu akimirkų, kai galvoju „A!“, „Tai nuostabu“,
bet niekada nesijaučiau taip, kaip jūs prie Everesto.
To tokio stebuklingo, reikšmingo jausmo, tikslo.
Nežinau. Dar nesu to patyrusi.
- Tarsi bandote atsilošti atgal. - Aha.
Turime čia vandenėlio.
O Dievuli.
Gerai, dabar jūs pasiruošusios leistis.
- Duosiu jums truputį virvės. - Aha.
- Gerai. - Paruošta.
Plačiai. Kojos pražergtos.
- Štai taip. Aha. Gerai. - Gerai.
- Atsiloškit. - Bet…
Aš žiūriu.
- Abi rankos žemai. - Bet man nelabai…
Man nelabai sekasi su virve.
- Stringa? - Vis stringa.
Čia labai gerai. Čia vandens srovė.
Jei reikia atleisti, turit atleisti.
- Pasiruošusi? - Aha.
Jums pavyks.
Na, neleisit man užsimušt.
Dabar taip save raminu.
- Nemirsiu. - Ne. Mažais žingsneliais.
Mažais žingsneliais.
Prižiūriu jus.
Štai taip. Puiku.
Mano misija yra atvesti kiek galima daugiau žmonių.
Manau, vos tik pajunti naudą,
geriau supranti, kokia tavo paskirtis
aplinkoje.
- Jums pavyko. - Labai jums ačiū.
Po šimts, jūs tikra karė.
Turėtumėte kada nors prisijungti prie manęs papėdėje.
- Tikrai… - Sutarta. Kada nors.
- Ei. Puikiai pasirodėte. - Gerai. Ačiū.
Mano dukra bus sužavėta.
Kiekviena šimpanzė turi savitą pasisveikinimo garsą.
Vadiname tai „panthutu“.
Tai pasisveikinimas iš tolo, tad jis ne jums.
O jums. Nes jūs tolumoje.
- Aišku. - Ir tai…
Na, o jums skirčiau artimą pasisveikinimą.
Jei mėgstate viena kitą, paprastai apsikabinate.
Tad joms būtų labai neramu, jei reikėtų bumptelėti alkūnėmis dėl COVID epidemijos.
Bet liūdna tai, kad klimato kaita, biologinės įvairovės nuostoliai
ir pandemija įvyko
dėl mūsų nepagarbos gamtai ir gyvūnams.
Tai mūsų kaltė. Mes tai padarėme.
Aha. Kartais man tikrai sunku tai įsivaizduoti.
Žalos, kurią per tokį trumpą laiko tarpą
padarėme šiai planetai, dydį.
Man lengviau, nes mačiau tai.
Tikrai manau, yra daug optimizmo dėl to, kiek daug jaunų žmonių,
žinoma, taip pat ir jūs, yra įsipareigoję išsaugoti gamtą.
Aha. Jaunystėje visada
jaučiausi vieniša su savo rūpesčiu dėl aplinkosaugos problemų.
Bet paskui staiga
pamačiau šimtus tūkstančių bendraamžių vaikų, išėjusių
į gatves protestuoti.
Pamenu, tada galvojau, kad kažkas pasikeitė.
Kad tai viską pakeis.
Manau, daug jaunų žmonių sakoma, kad jų nuomonė nesvarbi.
NEATIDĖKITE VEIKITE DABAR!
Bet manau, kad jaunimas nepaprastai įtakingas…
IŠSAUGOKIT MŪSŲ KLIMATĄ!
…kai kalbame apie klimato kaitą
ir vyksta judėjimai dėl to.
Atkreipiate dėmesį į problemą.
Žinote ką? Gal yra vilties ateičiai,
jei pasaulyje bus labai daug tokių žmonių,
kurie kovos iš visų jėgų, kad apsaugotų planetą.
- Mes einame! - Mes einame!
- Už savo kalnus! - Už savo kalnus!
Kai kurie garsiausi ir svarbiausi balsai
šioje kovoje yra iš čiabuvių bendruomenių.
KLIMATO SAMBŪRIS
Tuos, kurie turi artimiausią ryšį su gamta, klimato kaitos žala
žeidžia labiausiai.
Man, kaip čiabuvei, dėl savo gerovės
labai svarbu išeiti į lauką ir atkurti ryšį.
Be to man nebūtų įmanoma čia būti.
Aš šios žemės dalis. Esu viena su gamta.
Kvana Čeisinghors ir jos motina Džodi Pots
aršiai gina Arkties nacionalinį gamtos rezervatą.
Kvana išnaudoja savo vardą,
kaip modelis, kad pritrauktų daugiau žmonių veikti.
Jos abi tikros gamtos jėgos.
- Tikrai smarkios. - Ne tik saugo gamtą,
bet ir yra smarkios, veda aktyvistus į priekį.
LOS ANDŽELAS KALIFORNIJA
Labai geras troškinys.
Ačiū.
Skonis neįtikėtinas.
Tai briedienos sriuba, tiesiog įprastas Aliaskos žmonių maistas.
KVANA ČEISINGHORS MODELIS IR ŽEMĖS GYNĖJA
Tad čia tiesiog briediena, druska, svogūnai…
DŽONI POTS-DŽOUSEF ŽEMĖS GYNĖJA
…morkos, salierai ir truputis ryžių. Mūsų sielos maistas, suprantat?
Tikrai taip.
- Labai skanu. - Ačiū.
Pati atsivežėt briedienos?
- Taip. - Man patinka!
- Iš pačios Aliaskos? - Iš pačios.
- Kaip šaunu. - Taip.
Kvana, ką tik atsikėlėte į Los Andželą.
Persikėlusi čia iš Aliaskos,
atvirai kalbant, patyriau kultūrinį šoką.
Žinoma. Kaip kitaip?
Na, ar radote būdų vis tiek pabūti gamtoje?
Ar jau radote vietų, kur galite jausti ryšį su žeme,
nors jausmas kitoks, viskas atrodo kitaip, nei buvote pratusi Aliaskoje?
Žinote, neišvažiavau iš miesto,
bet to pakanka, kad galėčiau kvėpuoti.
Man labai svarbu atrasti pusiausvyrą,
kai nesu protėvių namuose.
Norėjau paklausti apie tatuiruotes,
nes dabar tatuiruotės - ne naujiena, bet jūsiškės išties reikšmingos.
Mūsų žmonės, gvičinai, tatuiruoja moterų smakrus
perėjimo ritualo metu.
Tuo metu jos mokosi apie moterystę.
Ir gauna pirmąją smakro tatuiruotę.
- Sakot pirmąją, tai reiškia vieną liniją? - Taip, vieną.
Kvana, skaičiau, kad mama ištatuiravo jūsų pirmąją tatuiruotę.
Aha, mano mama yra tradicinių tatuiruočių meistrė mūsų gentyje.
Man tai garbė, nes mano aplinkybės tokios,
kad ne tik esu pirma čiabuvė tokio lygio modelis,
bet taip pat ir pirma čiabuvė modelis su tatuiruotėmis ant veido.
Ir per šimtą metų esu pirmoji mergaitė savo gentyje, gavusi tradicinę tatuiruotę
būdama tokio amžiaus.
Iš ten, kur kilau, daug klaidingo mąstymo.
Daugybė stereotipų,
daug žmonių klausia, ar vis dar gyvename iglu.
Ne, negyvename iglu.
Dirbate modeliu, kokių reakcijų esate sulaukusi?
Nes, žinote…
Jūs ne tik padarėte puikią karjerą,
bet ir esate atstovė.
Žinote, kad ir kur esu,
visada bandau kalbėti apie savo žmones.
Tad kai tik turiu progą propaguoti tas temas,
kodėl išvis tapau modeliu…
Nes pasitaiko akimirkų, kai galvoju,
ar tai apskritai padeda mano žmonėms. Ką aš darau?
Suprantate?
Ir tada pagalvoju apie visas čiabuves mergaites, kurioms atstovauju.
Paskaitau žinutes, kurias gaunu iš visų tų vietinių mergaičių
ir moterų, kur jos sako
„Mano dukra tavo dėka jaučiasi graži.
Ji mato čiabuvę žurnaluose.
Jai tai suteikia galios.“
Kai Kvana tokia matoma dabar…
Didelė dalis to, kad ji ant viršelių, yra pareiškimas,
kad mes vis dar čia.
„Mes ištvermingi ir mes vis dar čia.“
Džodi, judvi su Kvana labai gerai žinomos
už savo aktyvią veiklą dėl klimato kaitos, dėl žemės,
vandens ir oro saugojimo. Gal papasakosite, nuo ko tai prasidėjo?
Kaip tapote to lyderėmis?
Manau,
man pasisekė, kad užaugau taip arti žemės.
Kai mes lauke, nesame šiaip lauke. Mes stebime aplinką.
Per savo gyvenimą, sakyčiau, ypač per pastaruosius 12 metų,
tikrai pastebėjau drastiškus klimato pokyčius žemėje.
Tad mes,
čiabuviai, tikrai susiduriame su krize,
keičiasi tai, kaip mes egzistuojame tose vietovėse.
Iš tiesų, daugumai mūsų
yra taip, kad tiesiog pastebime
klimato kaitos poveikį
ir kalbame apie tai.
Buvau Vašingtone mitinge už mūsų šventas žemes
ir mūsų žmones, tai padarė spaudimą JAV atstovų rūmams.
Pamenu, jutau pergalę, kad tai gali ką nors pakeisti.
Kad mes išties galėsime apsaugoti savo žemes.
Dėl to norėjau eiti vis toliau.
Norėjau padaryti vis daugiau, o kuo daugiau dariau, tuo labiau
atradau savo grožį ir galią per savo balsą.
Man labai svarbu atstovauti tinkamai
ir kaip galima geriau.
O tai reiškia visur, kur einu, būti savimi,
ir kad mane priimtų tokią, kokia esu.
Daug kalbate apie jaunesnius žmones,
kuriuos įkvepiate ir tikitės, kad jų kelionė bus lengvesnė.
Bet ką jums reiškia suteikti matomumo savo vyresniesiems?
O varge. Reiškia be galo daug.
Nes kaskart, kai būnu čiabuvių bendruomenėje
ir aplankau senolį, kartais norisi verkti.
Nes jie tiek daug patyrė.
Genocidą, internatines mokyklas…
Tai mane sujaudina.
O aš vis dar čia.
Aha.
Ir aš galiu visiškai parodyti save, kas esu
kaip čiabuvė, o jie negalėjo.
- Tikra tiesa. Taip. - Negalėjo.
Jie bijojo būti savimi. O aš
galiu visiškai parodyt save pasauliui žurnalo viršelyje…
Aha.
Be galo daug reiškia.
Labai gera čia būti.
Kai būnu tokiose vietose,
ypač naujų vietų žemėse,
visada pagalvoju apie protėvius ir kokie čiabuviai čia buvo.
Mano gyvenimas nebuvo lengvas.
Buvo lengvesnis nei mano senelių, bet vis tiek netobulas.
Bet gyvenime jėgų duoda tai, ko ir mokiau savo vaikus,
tradicinės vertybės, mūsų kultūra
ir tas ryšys su žeme. Visa tai visada suteiks stiprybės.
Tai įrodymas, jog reikia gamtos, kad gerai išsivystytume psichologiškai.
Ir mums reikia gamtos. Esat girdėję apie pasinėrimą į mišką?
- Taip. - Aha.
Dabar gydytojai skiria tai pacientams.
Nes leisti laiką gamtoje yra gerai mūsų psichologinei, psichinei
ir fizinei sveikatai.
O jei esate vidury miesto, tuomet įneškime į jį gamtos.
Taip nutiko, kad rugsėjo 11-ąją buvau Niujorke.
Buvo labai baisu.
Miestas apmirė ir nuščiuvo,
buvo girdėti ne riaumojančios mašinos Niujorko kamščiuose,
o policijos ir greitosios pagalbos sirenos.
Turiu daug istorijų. Bet buvo tokia jauna moteris.
Eidama pro šalį pamatė konteinerį, iš kurio kyšojo medžio šakos.
Ji kažkaip įtikino žmones ištraukti medį iš ten.
Jis iškeliavo į botanikos sodą, prireikė daug darbo ir meilės,
bet tas medis ėmė augti.
Galiausiai jį perkėlė atgal, kur jis dabar ir yra.
RUGSĖJO 11-OSIOS MEMORIALAS
Viena mano vilties priežasčių yra gamtos gaivališkumas.
Pasaulinės taikos dieną, kai buvau Niujorke,
nuėjome prie Medžio išlikėlio.
Pakėliau akis ir šakose pamačiau gražų paukštelio lizdelį.
Ir tada tiesiog viskas susisiejo.
Tas medis išgyveno ir dabar padėjo jūsų paukšteliams
kurti naują gyvybę.
Argi ne graži istorija?
Aha.
Daugiau nei graži istorija. Manau, labai svarbi.
Man viltis nėra žvilgsnis pro rožinius akinius.
Tai veiksmas.
Taigi matau, kad dabar mes labai tamsiame tunelyje. Tikrai.
Pasaulis labai tamsus, jei apsidairysite aplink.
O to tamsaus tunelio gale matyti šviesos spindulėlis.
Bet turime labai sunkiai dirbti, atsiraitoti rankoves.
Kopti, ropoti, pereiti visas kliūtis tarp mūsų
ir tos mažytės švieselės, tuomet pasieksime ją.
Tad reikia turėti viziją,
ryžto ir nepasiduoti.
Tad turime turėti kovingą dvasią.
Taip. Jei priversime žmones imtis veiksmų, įsitraukti
ir veikti, o ne galvoti,
nebeliks tos apatijos,
- ir bus daugiau vilties. - Taip.
Kiekvienas Žemėje gyvenantis žmogus svarbus.
Kiekvienas turi savo vaidmenį,
net jei dar nežino, koks jis.
O svarbiausia,
kiekvienas žmogus kasdien turi įtakos mūsų planetai.
O kai tampame sąmoningesni, labiau apsišvietę, galime rinktis,
kokį pokytį galime atnešti.
Labai jums dėkoju.
Štai.
Ačiū abiem. Ačiū, Džeine.
- Ačiū. - Ačiū, Čelse.
Ačiū.
Turiu savo kavą, į sveikatą.
Labai juokingai atrodote. Į sveikatą.
Aš pakankamai suaugus gerti viskį.
Viena geriausių pažangų
per pastaruosius dešimt ar 20 metų
yra tai, kiek daug moterų pakilo į lyderių pozicijas,
bandydamos kovoti su klimato kaita, sutvarkyti aplinką,
sugrąžinti mums gamtą.
Ir kaip Džeinė Gudal pasakė, viltis yra išliekančiųjų savybė.
Tai strategija, kad darbai būtų nudirbti.
Visi turime tą nenuramdomą dvasią.
Bet žmonės to nežino.
Jie neaugina jos. Neišlaisvina jos.
Bijo arba jaudinasi, kad juos sutriuškins.
Tad turime išlaisvinti tą nenuramdomą dvasią,
kad pasaulis taptų geresne vieta visoms gyvybės formoms.
Išvertė Kristina Čeidaitė