-Tako tiho je. -Ja.
Na sprehod v gozd sem hodila, da bi se umaknila pred vsem.
Gozd je bil zavetje. V njem sem si zbistrila misli,
pozabila na tegobe življenja.
To sem seveda naredila po volitvah leta 2016.
Dan po volitvah
sem srečala mlado žensko z otrokom v nahrbtniku in psom.
Zagledala me je in bruhnila v jok.
Pogovorili sva se. Slikala nas je in to objavila.
MAMICA JE V GOZDU SREČALA HILLARY CLINTON
Naenkrat so se vsi začeli zanimati
-za moj sprehod v gozdu. -Ljudje so jokali v gozdu.
Gozd je dobro okolje, da se zjočeš.
Brala sem o japonskem konceptu, ki mu pravijo gozdno kopanje.
Spomnim se. Povedala si mi za to.
Ja. To si preprosto sprejela.
Privoščila si si gozdno kopel.
Ja. Predstavljam si ljudi, ki se podajo v gozd, občudujejo drevesa
in se vrtijo na mestu.
-Predstavljaš? To delaš. -Ja.
Tega si ne samo predstavljaš.
Lepota je povsod okoli tebe. Naravnost krasno. Vse vsrkaj!
To ni samo sprehod po gozdu, temveč gozdno kopanje.
Vstali bomo!
Razviti moramo borbeni duh.
DRZNE ŽENSKE SO SILA NARAVE
LOS ANGELES, KALIFORNIJA
Preživljanje časa v naravi lahko človeka spremeni.
Giselle Carrillo je od malega garala za družino
in je šele čez več let dojela, da ji nekaj manjka.
V morju je našla svoj namen.
V tem trenutku čas preprosto obstane.
Nič ni pomembno.
Čutiš povezanost. Zdi se ti, da si eno z naravo.
Ko sem bila majhna kot ve, nisem poznala nikogar, ki deska.
Deskati sem se naučila, ko sem bila starejša.
Morje me je naučilo, naj bom pogumna.
Če danes prvič deskate, upam, da spoznate,
kako pogumne ste. Vaše srce je polno poguma.
V redu?
To je le delček plaž Los Angelesa.
Pravo odkritje.
Lahko si vzameta kruh.
Prima.
Moja starša sta prišla iz Mehike.
USTANOVITELJICA TABORA LOS COURAGE
Sta moj navdih pri vsem, česar se lotim.
Toliko tega sta žrtvovala, da bi prišli sem.
To sta zelo dobro… O, mami.
To sta zelo dobro skrivala pred nami.
Šele na faksu sem spoznala, kako zelo sem revna.
Nikoli nisem razmišljala o sebi, o tem, kaj me osrečuje.
To pa zato, ker sem se tako zelo posvečala preživetju.
Vedela sem, da mi v življenju lahko steče, če se pridno učim v šoli.
Vse tri sestre smo šle študirat.
Prve punce v naši družini, ki so šle študirat.
-Bravo, mami. -Ja.
Tortilje ne smeš kar vreči noter.
Nežno jo položi v ponev,
sicer se lahko zažge.
Odraščala sem v Los Angelesu.
Mama je vse življenje delala v tovarni. Oče je mehanik.
Ob nedeljah smo delali.
Ob nedeljah nismo nikoli počivali, na primer sedeli na plaži.
Šele po več letih smo kupili senčnik in stole.
Seveda smo jih kupili v bližnji trgovini za petaka.
Že res, da smo tu, se pa ne počutimo kot drugi.
Nato po želji dodaš fižol in koruzo.
Več let sploh nisem imela kopalk.
Starša sta me vse skupaj dvakrat peljala na plažo.
Med enim od njiju je val premetaval mojo sestro.
Moja mama ne zna plavati. Bila je na smrt prestrašena.
Spomnim se, da je rekla, naj se pazimo morja, ker je traicionera.
To pomeni, da se pazi morja, ker te bo izdalo.
Tega nisem nikoli pozabila.
Morje je nevaren kraj.
Kako ste se odločili, da se boste naučili deskati?
S sestro sva se preselili v enosobno stanovanje v Venice Beachu.
Šli sva na plažo, kjer sva preživeli dve uri z učiteljem.
Bili sva premraženi, rahlo nesrečni,
-a vznemirjeni. -Odločeni.
Odločeni. Totalno. Tistega dne nisem zajahala vala.
Prvi val sem zajahala šele po pol leta.
Ste bili živčni, ko je začela deskati?
Zelo.
Ja.
Ampak sem verjela vanje.
Strah je bil viden, otipljiv.
Nisem ga bila pripravljena premagati.
Morje ima osebnost. Tako nas uči.
Vsak dan nas nauči česa drugega.
Pokaže ti drugo plat. Pomembno je, kako se odzoveš na to.
Tako sem ponovno našla svoj pogum.
Podala sem se v tisto, česar sem se najbolj bala.
Marsikdo tega ne zmore, a počasi postajamo močnejši.
Poglej se. Si že močnejša. Čutim!
Pomagala ti bom priti v vodo. Si pripravljena?
Delala sem kot učiteljica. Pet izjemnih let sem oblikovala male glavice.
Pomislila sem, kako lepo bi bilo, če bi moji učenci lahko občutili to,
kar občutim jaz.
Če bi čutili moč morja in to, kako me je spremenilo.
To je bil začetek tabora Los Courage.
-Kako ti je ime? -Mia.
Mia. Me veseli, Mia.
-Kako je tebi ime? -Lea.
Lea. Me veseli, Lea.
-Kdo pa si ti? -Dahlia.
Marička, Dahlia. Sijajno. Koliko si stara?
-Štiri. -Štiri!
-Danes prvič deskaš? -Ja.
Jaz tudi. Misliš, da boš boljša od mene?
-Ja. -Se strinjam.
Lahko dobim še eno petko? Super. Pripravljena sem.
Glava gor, glejte plažo.
In zdrsnite.
Nizko se držite.
Naj vas vidim. Nizko kot profiji. Odlično.
Česa se boste danes naučile?
Biti pogumne.
Za tabor Los Courage in deklice, ki pridejo, želim…
Glavo gor.
…da dobijo priložnost videti močno Latinskoameričanko.
Uspelo ti je!
Bravo, Mia. Dobro.
Številni bi se lahko učili iz vaših doživetij.
Poiščite strast in ji sledite. Bodite neustrašne.
Glavo gor.
Deklicam, ki jih učim na taboru, bi rada pokazala,
da imajo izjemno priložnost
živeti vznemirljivo življenje.
Deskanje ti pokaže, kaj tvoje telo zmore.
Povezava z vodo, sodelovanje s silo narave.
Hvala. Hvala.
-Hvala. Hvala. -Adijo.
Dahlia, dve petki rabim. Dve petki.
Enkratno!
Dvigni se.
BOURNEMOUTH, ANGLIJA
Bomo snemali?
PRIMATOLOGINJA IN ANTROPOLOGINJA
Veliko je pogumnih žensk, ki so z naravo povezane
na način, ki se mi zdi izjemno navdihujoč.
Bojujejo se za boljšo prihodnost zase,
za svoje skupnosti, okolje. Za vse nas.
Jane Goodall je ena mojih osebnih junakinj
zaradi vsega, kar je naredila v življenju.
-Pozdravljeni, dr. Goodall. -Živijo.
-Veseli me, da sem vas spoznala v živo. -Enako.
Kako ste?
Tako zaposlena kot še nikoli.
Me slišita? Jane, Mya-Rose?
-Ja. Slišiva. -Ja.
Mya-Rose Craig bi lahko bila naslednja Jane Goodall.
OKOLJSKA AKTIVISTKA
Mislim, da je to in še veliko več.
To delam od malih nog.
Zaradi ljubezni do ptic in narave ter odločnosti
je postala zavzeta okoljevarstvenica.
Moja generacija mora od nekdaj razmišljati o podnebnih spremembah.
Z leti smo končno spoznali,
da "odrasli" ne bodo rešili težave,
zato jo moramo sami.
Imava čaj in viski.
Samo kanček. Samo tako se mi glas ne skrha.
Veste to?
-Nisem še poskusila. -Štiri operne pevce sem vprašala,
kaj naredijo, ko imajo preveč utrujen glas.
Viski.
-Zanimivo. -Res.
To z viskijem moram poskusiti.
Kar dajte.
Ko sem bila majhna, sem morala inhalirati vroč viski.
Res pa je vseboval kar precej medu. Ko me je bolelo grlo.
Ne pomaga. To pa.
Jane, mogoče nam lahko poveste, zakaj vam narava toliko pomeni.
Ne samo poklicno, tudi osebno.
Že od rojstva imam rada živali.
Ko sem odraščala, ni bilo televizije.
Zato sem se učila tako, da sem bila zunaj.
Točno tu. Smo v Bournemouthu, kjer sem odraščala.
S psom Rustyjem sva se sprehajala po klifih nad morjem.
Preprosto rada sem imela živali. Brez kakega vzroka.
Taka sem se rodila.
Ker ni bilo televizije, sem brala knjige.
Pri osmih sem prebrala prvo knjigo o doktorju Dolittlu.
Po tem pa Tarzana.
Preden ste prišli, sem prelistala knjige. Čudovite so.
Ni čudno, da vzdramijo domišljijo.
Ja.
Začela sem sanjati, da bom šla v Afriko živet s prostoživečimi živalmi
in da bom pisala knjige o njih. V tistih časih punce niso bile znanstvenice.
Smejali so se mi in rekli, naj sanjam o nečem, kar lahko dosežem.
Toda ne moja mama.
Dejala mi je: "Če res želiš početi to,
boš morala garati in izkoristiti vsako priložnost.
Če ne boš obupala, boš morda našla način."
Ne morem vam povedati, koliko najstnic mi je pisalo ali dejalo:
"Hvala vam. Ker ste vi zmogli, lahko tudi jaz."
Veliko okoljskega aktivizma in mojih kampanj
izvira iz vašega dela.
Lahko iz desetletij vašega opazovanja šimpanzov
in vašega boja za zaščito živali ter njihovega življenjskega prostora
potegnemo kakšen nauk?
Takole bom rekla. Ko me je mentor Louis Leakey
leta 1961 poslal na Cambridge, sem s šimpanzi bila kako leto.
Takrat še nisem veliko vedela o njih.
Povedali so mi, da šimpanzom ne smem dati imen, temveč številke.
Ker je to bolj znanstveno.
"Ne moreš govoriti o njihovih značajih, razmišljanju, čustvih.
To je edinstveno za ljudi."
Že zaradi svojega psa sem vedela, da to ne drži.
Pa tako učeni so bili ti profesorji.
Bilo me je strah. Prvič sem bila na fakulteti
in sem delala doktorat iz etologije. Pa sploh nisem vedela, kaj je etologija.
Postopoma smo zaradi mojih temeljitih zapiskov
in Hugojevih posnetkov…
SNEMALEC PROSTOŽIVEČIH ŽIVALI
…ki so jih začeli predvajati, spoznali, da je največja razlika
med nami in našimi najbližjimi sorodniki,
s katerimi smo si po vedenju zelo podobni, eksploziven razvoj našega intelekta.
Toda živali so veliko inteligentnejše, kot smo mislili.
Mya-Rose,
vi ste opazovali ptice, če se ne motim. Ste odraščali v naravi?
Starša opazujeta ptice.
Devet dni sem bila stara, ko sta me prvič peljala opazovat ptice.
To od nekdaj obožujem.
-Vidiš kljun? -Ja.
-Kakšne barve je? -Živo oranžne.
Prelepe so in ni jih težko videti.
Povsod so, tako na deželi kot v mestu.
Potrebuješ potrpežljivost in dober vid.
In biti moraš optimist.
Kaj to pomeni?
-Da si poln upanja. -Najbrž ima prav.
Vidim jo.
Otroke in najstnike povezujem z naravo in okoljem
s pomočjo raznovrstnega opazovanja ptic.
Če ne bi odraščala z ljubeznijo do ptic
in narave, bi bila čisto drugačen človek.
Narava lahko močno vpliva na nas.
Povezava z naravo je lahko včasih življenjsko pomembna.
Odlično se imam. Polna sem energije.
Silvia Vasquez-Lavado je naravo našla v trenutku,
ko jo je resnično potrebovala.
Ko je našla novo pot v življenju, ki jo je popeljala
do najvišjih gora na vseh celinah.
To je moj sedmi vrh.
GOROVJE CATSKILL
Poglejte to.
-Čudovito je. -Prelepo.
-Prelepo je. -Vau.
Sem popolnoma predana posredovanju tega sporočila.
PLANINKA
Sel gore sem. Čim več ljudi bom skušala spreobrniti.
-Imate to napisano na majici? -Morala bi imeti.
Vsekakor.
-Morala bi. -Kupim jih.
Ja. Sel gore.
-Sel gore. -Majico, prosim.
Na hitro bomo povadile, kako se spustiti po vrvi.
Če pogledata to napravo, vidita zobce.
To bo ustvarilo trenje med spuščanjem.
-To obrnemo. -Ja. Preverita s pritiskanjem.
To je naša rešilna vrv.
-To je to. -To je to?
Ja. To je to.
-To bo preprečilo… -V redu.
To nam bo omogočilo varen spust.
Najprej odprita roko.
-Primita spodnji del vrvi. -Spodnji del.
Ta del vrvi. Nato stisnita pest.
In povlecita dol. Če se skušam spustiti, zavira.
-Če visim s pečine… -Natezna sila, mami.
…in držim ta del, sem varna. Na rahlo popustita, da vidita…
-Že razumem. Čutim. -Čutita.
-Ja. -Razumem.
To je pomembno.
Moraš vedeti, kako se ustaviti, če padaš.
Drži.
Na prvem mestu je varnost. To govorim otrokom.
Varnost je prva. Vajino življenje je odvisno od tega.
Super je.
Pri vašem osebnem potovanju občudujem predvsem to,
kako ste izkoristili naravo za celjenje svojih ran.
Kakšen je bil ta proces?
Na žalost sem bila žrtev spolne zlorabe,
tako kot vsaka tretja ženska na svetu.
Zaradi travme ob zlorabi
sem dobesedno stagnirala.
-In… -Otrok ste bili.
Ja. To se je dogajalo med 6. in 10. letom.
Da bi pozabila na to, sem začela piti.
Nalivala sem se z alkoholom.
Dosegla sem dno in prosila mamo za pomoč.
Predlagala mi je, naj grem z njo v Peru,
da v naravi opraviva močno zdravilno meditacijo.
Med meditacijo je na dan najprej prišla
deklica iz časa zlorabe.
Trepetala je na vogalu.
Odrasla jaz sem objela to deklico
in začutila povezavo, za katero se nisem zmenila.
Med objemom sem slišala hrumenje.
Pojavile so se gore in deklica me je začela vleči proti njim.
-Kaj takega. -To ste videli in čutili?
To sem videla in čutila v tem videnju.
-Izjemno. -Bilo je izjemno.
Pomislila sem, da obstajata dve možnosti.
Videnje lahko razumem kot hojo po gorah življenja z deklico.
Ali pa sem določena in dejansko grem na goro.
-Vau. -To me je povezalo s hudo bolečino.
Edino primerno bi bilo, da grem na najvišjo goro na svetu.
-Šla sem do vznožja Everesta. -Z Everestom ste začeli.
"Vidim goro. Ne bom začela z majhno goro.
Povzpela se bom na najvišjo goro na svetu."
Prvi dan smo prišli do mesteca Namče Bazar,
vhoda v Himalajo.
V tistem trenutku se mi je življenje za vedno spremenilo.
Prvič v življenju sem videla pobočje in gore.
Česa takega si nisem niti predstavljala.
Si drobna mravljica,
ki se sprehaja med orjaškimi darovi narave.
Ko ste zagledali tiste veličastne, ogromne gore…
Počutila sem se varno,
kot da res spadam tja. Občutek je bil neverjetno močan.
Noben človek mi ni dal takega občutka.
Spomnim se občutka, da hočem naprej.
Lepo je, da ti lahko narava da tak občutek.
Prelep dan je. Močan, prelep dan.
Počutim se kot v nebesih.
-Vedeli ste, da vas nekaj žene v to. -Ja.
-Tista deklica… -Ja. Ja.
…vas je vodila in naenkrat ste bili tam.
Doživeli ste nadzemeljsko izkušnjo.
Spet sem se čutila povezano s seboj.
Dobila sem močno sporočilo:
"Silvia, to je tvoje potovanje. Moraš ostati tu."
Bila sem hvaležna za Everest.
Dejala sem: "Nekoč se bom vrnila in se zahvalila.
Skušala bom splezati na vrh."
To je bil začetek tega potovanja.
Obljubili ste sebi in gori.
Gori. Ravno to je izjemno.
Mount Everest je zahodno ime,
v tibetanščini pa mu pravijo Čomolungma,
kar pomeni "mati sveta".
Idealno.
Materi sveta sem dala iskreno obljubo.
Marička, Silvia.
To me je pripravilo do tega potovanja.
-Čudovito. -Izjemno.
-Čisto do dol greva. -Prav.
Vse bom pripravila, nato pa bom šla prva.
Prav.
Seveda sem že doživela trenutke, ko sem bila navdušena.
Nisem pa še doživela trenutka kot vi na Everestu.
Občutka začudenja, smisla in namena.
Ne vem. Tega še nisem doživela.
-Nazaj se nagnete. -Ja.
Malo vode.
Marička.
Pripravite se.
-Malo bom zrahljala vrv. -Ja.
-V redu. -Lahko pridete.
Noge narazen. Široko stopite.
-Tako, ja. Dobro. -V redu.
-Nazaj se nagnite. -Ampak…
Držim vas. Držim vas.
-Roki dol. -Tole z vrvjo mi ne gre.
-Obtiči? -Ja.
Super je. Čutim pritisk vode.
Če morate iti, morate iti.
-Sva pripravljeni? -Ja.
Saj bo šlo. Zmogli boste.
Ne boste dovolili, da umrem. Tako čutim zdaj.
-Ne bom umrla. -Ne. Počasi.
Počasi.
Držim vas.
Tako, ja. Odlično.
Moj cilj je pripeljati čim več ljudi…
V trenutku, ko boste izkusili prednosti,
se boste začeli zavedati, kakšno vlogo igrate v okolju.
-Uspelo vam je. -Najlepša hvala.
Odlični ste. Morate z mano v bazni tabor pod Everestom.
-Vsekakor. -Bom. Nekega dne.
-Izkazali ste se. -Hvala.
Hči bo navdušena nad menoj.
Vsak šimpanz ima poseben pozdrav.
Temu pravimo klic.
Šlo bi za oddaljen pozdrav. Ne bi bil namenjen vam,
temveč vam, ker ste bolj stran.
-V redu. -Takole nekako gre…
Vam bi namenila pozdrav od blizu.
Če sta si všeč, se običajno objameta.
Bili bi zelo zaskrbljeni, če bi se morali med pandemijo covida butati s komolci.
Žalostno je, da so podnebne spremembe, izguba biotske pestrosti
in pandemija posledica našega nespoštovanja narave in živali.
Sami smo si krivi. Mi smo to povzročili.
Ja. Včasih si težko prestavljam, kakšno škodo smo naredili planetu
v tako kratkem času.
Jaz sem jo videla.
Mislim, da so mladi, vključno z vami, polni optimizma
in se trudijo zavarovati naravo.
Vedno se mi je zdelo, da sem ena redkih mladih, ki se zmeni za podnebne težave.
Naenkrat pa je
več sto tisoč mojih vrstnikov
šlo na ulice protestirat.
Takrat sem pomislila, da se je nekaj spremenilo.
In da bo to vse spremenilo.
Mladini govorijo, da njeno mnenje ni pomembno.
TAKOJ UKREPAJTE!
Vendar pa mislim, da ima mladina ogromen vpliv…
REŠITE NAŠE PODNEBJE!
…pri pogovoru in gibanju, ki zadeva podnebne spremembe.
In ozaveščanju.
Morda pa je upanje za prihodnost,
če si toliko ljudi po svetu
prizadeva, da bi zaščitili planet.
-Vstali bomo! -Vstali bomo!
-Za naše gore! -Za naše gore!
Med najglasnejšimi in najpomembnejšimi glasovi
v tem boju so člani staroselskih skupnosti.
PODNEBNI SHOD
Tisti, ki so najbolj povezani z naravo, so najobčutljivejši
za rušilne posledice podnebnih sprememb.
Sem staroselka. Za mojo blaginjo je pomembno,
da grem v naravo in se povežem z njo.
Brez tega ne bi mogla biti tu.
Sem del te zemlje. Del narave sem.
Quannah Chasinghorse in njena mama Jody Potts
zavzeto varujeta nacionalno zatočišče za arktične živali.
Quannah je manekenka,
ki tako išče privržence za svoj aktivizem.
Obe sta zelo močni.
-Pogumni. -Varujeta naravo,
sta pogumni in ukrepata.
NIČ VEČ UKRADENIH SESTER
LOS ANGELES KALIFORNIJA
-Zelo okusna obara. -Hvala.
Neverjeten okus.
To je losova juha, osnovna jed aljaške kuhinje.
MANEKENKA IN ZAŠČITNICA DEŽELE
Losovo meso, sol, čebula…
ZAŠČITNICA DEŽELE
…korenje, stebelna zelena in riž. Naša duševna hrana.
Res je.
-Slastno je. -Hvala.
Ste losovo meso prinesli s seboj?
-Ja. -Prima!
-Z Aljaske? -Tako je.
-Zakon. -Ja.
Quannah, ravno ste se preselili v L. A.
Selitev sem z Aljaske je bila pravi kulturni šok.
Vsekakor.
Ste ugotovili, kako še vedno biti z naravo?
Ste našli kraje, kjer se počutite povezano z deželo,
čeprav sta videz in občutek popolnoma drugačna?
Ne grem daleč od mesta, ravno dovolj, da lahko zadiham.
Pomembno je, da najdem ravnovesje zunaj svojega doma.
Hotela sem vaju vprašati glede tetovaž.
Vsi vedo za tetovaže, a vajini tetovaži imata točno določen pomen.
Sva pripadnici ljudstva Gwich'in. Tetovaže na bradi žensk
so del obrednega prehoda,
med katerim izvedo, kako postanejo ženske,
in dobijo prvo tetovažo na bradi.
-Je prva tetovaža ena črta? -Ja.
Nekje sem prebrala, da vam je prvo tetovažo naredila mama.
Ja, moja mama je tradicionalna tetovatorka našega plemena.
To je zame čast,
saj sem ena prvih staroselskih manekenk na tej ravni,
hkrati pa sem prva staroselska manekenka z obraznimi tetovažami.
Poleg tega sem prva punca v plemenu, ki je dobila tradicionalno tetovažo
pri teh letih po več kot sto letih.
Niti malo ne razumejo, od kod prihajam.
Obstaja veliko stereotipov.
Sprašujejo me, ali še vedno živimo v iglujih.
Ne, ne živimo v iglujih.
Kakšnih odzivov ste deležni kot manekenka?
Poleg tega, da imate odlično kariero, ste tudi predstavnica staroselcev.
Ne glede na to, kje sem…
Vedno skušam govoriti o svoji kulturi.
Izkoristim vsako priložnost, da govorim o svojem namenu,
o tem, zakaj sploh delam kot manekenka.
Včasih se vprašam,
ali s tem pomagam svojim ljudem, kaj sploh delam. Razumete?
Nato pa pomislim na vse staroselke, ki se počutijo zastopano.
Preberem sporočila od staroselskih deklet in žensk, ki mi pišejo:
"Moja hči se zaradi tebe počuti lepo.
V reviji vidi staroselko. Čuti to. Počuti se opolnomočeno."
Quannah je opozorila na nas.
Njen obraz na naslovnicah sporoča, da smo še vedno tu.
Razumeta? "Vztrajali smo in še vedno smo tu."
Jody, obe s Quannah sta postali zelo znani
zaradi ukrepanja proti podnebnim spremembam, varovanja dežele,
vode in zraka. Kako se je to začelo?
Kako ste postali vodja?
Imela sem res srečo, da sem odraščala v naravi.
V naravi opazujemo stvari.
Od malega, predvsem zadnjih dvanajst let,
opažam, da se pokrajina drastično spreminja.
Staroselci se spoprijemamo s hudo krizo,
saj se spreminja naš način življenja.
Tako nas je večina začela.
Opažamo vplive podnebnih sprememb in govorimo o njih.
Šla sem v Washington lobirat v korist svoje dežele
in ljudstva. Zakon je bil sprejet.
Počutila sem se zmagoslavno in pomislila, da se bo nekaj spremenilo.
Mogoče nam bo uspelo zavarovati naše dežele.
Hotela sem iti korak dlje, narediti še več.
Skozi svoj glas sem našla svojo lepoto in moč.
Veliko mi pomeni, da lahko svojo deželo zastopam na pravi način,
na najboljšega, kar lahko.
To lahko naredim tako, da sem to, kar sem,
in da me sprejmejo tako, kot sem.
Pogosto omenjate mlade ljudi,
ki ste jim v navdih, za katere upate, da jim bo lažje.
Kaj pa vam pomeni to, da opozorite na starejše?
Vse na svetu.
Ko grem v staroselsko skupnost
in obiščem starejše, mi gre včasih na jok.
Ogromno so prestali.
Genocid, internate za staroselce.
Prevzamejo me čustva.
-In še vedno sem tu. -Ja. Ja.
Jaz se lahko v celoti izrazim
kot staroselka, oni pa tega niso mogli.
-To je res. Ja. -Niso mogli.
Bali so se biti to, kar so.
Jaz pa to kažem na svetovnem odru, v reviji…
-Ja. -Ogromno mi pomeni.
Lepo je biti tu.
Na takih krajih, posebej ko sem kje na novo,
vedno razmišljam o prednikih, o tem, kdo so bili tukajšnji staroselci.
Nisem imela lahkega življenja.
Nisem trpela kot moji stari starši, vseeno pa ni bilo popolno.
Svojim otrokom sem skušala privzgojiti
tradicionalne vrednote, kulturo
in povezavo z deželo. To nam bo vedno dalo moč.
To je dokaz, da potrebujemo naravo za dober duševni razvoj.
Potrebujemo naravo. Sta slišali za gozdno kopanje?
-Ja. -Ja.
Zdravniki ga predpisujejo.
Našemu psihičnemu, duševnemu in telesnemu zdravju
preživljanje časa v naravi koristi.
Če ste sredi mesta, pripeljite naravo v mesto.
11. septembra 2001 sem ravno bila v New Yorku.
Bilo je zelo strašljivo.
Mesto je obstalo in utihnilo.
Nisi slišal newyorškega prometa, temveč policijske sirene in rešilce.
In toliko zgodb. Tam je bila mlada ženska.
Mimo se je peljal smetarski tovornjak, iz katerega je štrlelo drevo.
Nekako jih je prepričala, da vzamejo drevo iz zabojnika.
Peljali so ga v botanični vrt. Vložili so veliko dela in ljubezni,
toda drevo je začelo rasti.
Čez čas so ga vrnili nazaj, kjer je še zdaj.
SPOMENIK
Eden od razlogov, da še imam upanje, je trdoživost narave.
Na mednarodni dan miru, ko sem bila v New Yorku,
smo obiskali preživelo drevo.
Pogledala sem gor in na vejah videla prekrasno ptičje gnezdo.
Krog se je sklenil.
Drevo je preživelo in zdaj pomaga vašim pticam
ustvariti novo življenje.
Ni to prekrasna zgodba?
Ja.
Ni samo prekrasna. Predvsem je pomembna.
Upanje ni opazovanje sveta skozi rožnata očala,
temveč ukrepanje.
Trenutno smo v temnem predoru.
Če se ozremo naokoli, je svet zelo temačen.
Daleč na koncu temnega predora se svetlika luč.
Vendar se moramo zelo potruditi, zavihati moramo rokave.
Splezati moramo čez ovire, se splaziti pod njimi, jih obiti.
Tako bomo prišli do tiste luči.
Imeti moramo videnje,
biti moramo odločeni, ne smemo odnehati.
Potrebujemo borbeni duh.
Ja. Če pripravimo ljudi do tega, da ukrepajo, sodelujejo,
da delajo, ne le razmišljajo, se znebimo brezčutnosti
-in ljudi navdamo z upanjem. -Ja.
Čisto vsak človek na svetu lahko pomaga.
Vsak ima svojo vlogo,
tudi če še ne ve, kakšna je.
Predvsem pa
čisto vsak človek vpliva na planet čisto vsak dan.
Ko se bomo bolj zavedali in bomo vedeli več,
bomo lahko izbirali, kako pomagati.
Amen.
Hvala obema.
Takole.
Hvala obema. Hvala, Jane.
-Hvala. -Hvala, Chelsea.
Hvala.
Jaz imam kavo. Na zdravje. Kava.
Smešni ste. Na zdravje.
Dovolj sem stara, da pijem viski.
Med boljšimi napredki zadnjih desetih, dvajsetih let
so ženske na vodilnih položajih.
Bojujejo se proti podnebnim spremembah, skušajo popraviti okolje,
skušajo nas vrniti k naravi.
Kot je dejala Jane Goodall, upanje je značilnost tistih, ki preživijo.
Strategija za to, da nekaj dosežemo.
Vsi imamo jekleno voljo.
Toda ljudje tega ne vedo.
Ne razvijajo je. Omejujejo se.
Strah jih je, so živčni ali prestrašeni.
Osvoboditi moramo to jekleno voljo,
da izboljšamo svet za vsa živa bitja.
Prevedla Nena Lubej Artnak