-Så tyst. -Jag vet.
Jag har vandrat i skogarna… Ibland var det en tillflykt.
Det var en fristad. Det var för att skingra tankarna.
För att komma ifrån mitt liv.
Och naturligtvis gjorde jag det efter valet 2016.
Dagen efter valet
sprang jag på en ung kvinna med sitt barn på ryggen och hennes hund.
Och hon såg mig och började gråta.
Jag pratade med henne, och sen tog hon en selfie och la ut den.
MAMMA SPRANG PÅ HILLARY CLINTON I SKOGEN DET GJORDE MÅNGA GLADA
Och plötsligt tog skogspromenads…
-…memesen över. -Du fick människor att gråta i skogen.
Ja, men det var en ganska bra miljö för nån att gråta i.
Jag upptäckte ett japanskt koncept som kallas skogsbad.
Ja, jag minns att du berättade om det.
-Ja. -Bokstavligen bara…
Det kändes nog väldigt bekräftande. Du sa: "Jag skogsbadar."
Ja. Jag har visioner om att människor går ut i skogen
och tittar upp på träden och bokstavligen snurrar runt.
-Visioner. -Ja!
Du har handlingen, det är inte ens en vision. Det är vad du gör.
Vi omges av skönhet.
Det är fullständigt… Insup det!
Jag promenerar inte bara i skogen. Jag skogsbadar.
Vi reser oss!
Vi måste ha kampanda.
LOS ANGELES KALIFORNIEN
Att tillbringa tid i naturen kan vara omdanande.
Under sin uppväxt var Giselle Carrillo så fokuserad på att jobba hårt för familjen,
att det tog åratal för henne att inse att nåt saknades.
Men när hon fann havet, fann hon sitt syfte.
Det är ett ögonblick då allt flödar och tiden bara står stilla.
Inget spelar nån roll.
Ett ögonblick av förening, av enighet med denna naturkraft.
När jag var liten som ni,
kände jag faktiskt ingen som surfade.
Jag lärde mig surfa när jag var äldre,
och vad havet lärde mig var att utnyttja det här.
Mitt mod.
Och jag hoppas att ni i dag, om det är första gången ni surfar,
inser hur starkt ert hjärta är. Fullt av mod. Låter det bra?
Det här är ett litet hörn av Los Angeles stränder.
En riktig pärla.
Varsågoda och ta lite bröd.
Härligt.
Ja. Mina föräldrar är invandrare från Mexiko.
GRUNDARE
De är min inspiration för nästan allt jag gör.
De offrade så mycket för att ta oss till det här landet.
Och mina föräldrar gjorde ett sånt fantastiskt jobb…
Mamma.
De gjorde ett sånt fantastiskt jobb med att dölja det för oss.
Jag visste inte hur fattig jag var förrän jag började på college.
Och jag fokuserade aldrig på Giselle och vad som gör henne lycklig.
Jag var så fokuserad på överlevnad.
Jag visste att en möjlig väg ut ur att leva från lön till lön
var att vara duktig i skolan.
Och jag och mina två systrar, vi gick på college alla tre.
De första flickorna i vår familj som gick på college.
-Bra jobbat, mamma. -Ja.
Släng aldrig bara i en tortilla.
Lägg ner den försiktigt.
Annars kan den flamma upp och bli bränd.
Jag växte upp i östra Los Angeles,
och mamma jobbade i en matfabrik hela sitt liv.
Pappa är mekaniker.
Och söndagar ägnades åt arbete.
Vi tog aldrig en söndag ledigt för att göra nåt nöjsamt,
som att sitta på en strand hela dagen.
Det tog oss åratal innan vi hade ett parasoll och solstolar.
Och när vi hade dem, var de sorten man köper i kvarterets tiendita
som kostade fem dollar.
Så även när vi var där, kände vi oss inte som alla andra.
Sen kan du tillsätta bönor och majs efter tycke och smak.
Det tog flera år innan jag ens ägde en baddräkt.
Mina föräldrar tog mig nog till stranden två gånger.
Och en av de gångerna
råkade min syster ut för en liten incident där en våg kastade runt henne.
Och mamma kan inte simma, så det var oerhört skrämmande för henne.
Jag minns att mamma sa:
"Var försiktig med havet. Hon är en traicionera."
Som på spanska betyder var försiktig med havet, hon är förrädisk.
Och det budskapet fastnade hos mig.
Att havet är en farlig plats.
Hur beslöt du att lära dig surfa?
Min syster och jag flyttade till Venice Beach.
Vi delade en tvårumslägenhet.
Så vi gick ut till Venice Beach.
Vi var där ute med en instruktör i två timmar. Frusna, smått eländiga.
-Men ändå taggade. -Beslutsamma.
Så mycket beslutsamhet.
Jag fångade inga vågor den dagen.
Det tog mig faktiskt sex månader att fånga min första våg.
Var du nervös när hon började surfa?
Väldigt nervös.
Ja.
Men jag tror på dem.
Det var en sån synlig, påtaglig rädsla
som jag inte hade varit villig att övervinna.
Havet har en personlighet, och det är så hon lär oss.
För varje dag lär hon en nåt nytt.
Hon visar en ny sida av sig själv, som man måste reagera på.
Det var så jag hittade mitt mod igen.
Genom att bara dyka ner i det som jag fruktade mest.
Många klarar det inte, men vi växer oss långsamt lite starkare.
Titta. Du är redan starkare. Jag kan känna det!
Okej, jag ska hjälpa dig gå ut.
Beredd?
Jag var lärare tidigare, och det var fantastiska fem år
av att forma små intellekt.
Jag minns att jag tänkte: "Vore det inte fint för mina elever
om de en dag bara fick komma och känna det här?
Känna vad jag känner.
Känna havets kraft och hur den har förändrat mig."
Och det var början på Los Courage Camps.
-Vad heter du? -Mia.
Mia. Trevligt att träffa dig, Mia.
-Vad heter du? -Lea.
Trevligt att träffa dig, Lea.
-Och vem är den här lilla? -Dahlia.
Åh, jisses. Hur gammal är du, Dahlia?
-Fyra. -Är du fyra?
-Är det första gången du surfar? -Ja.
Du och jag då, okej? Tror du att du kommer vara bättre än jag?
-Ja. -Det tror jag också.
Kan jag få en high five till? Grymt. Okej, jag är redo.
Lyft huvudet, titta på stranden.
Och glid.
Och håll er lågt nere.
Visa mig. Lågt som ett proffs. Perfekt.
I dag ska ni lära er att…?
Vara modiga.
Min förhoppning för Los Courage Camps och de små flickorna som kommer hit…
Upp med huvudet.
…är att de får en möjlighet att se en riktigt stark latinamerikanska.
Du gjorde det!
Bra jobbat, Mia.
Du har levt på ett sätt som många andra kunde lära sig av.
Hitta din passion och följ den.
Och var orädd.
Upp med huvudet.
Det är min roll att visa de små flickorna som jag undervisar i Los Courage Camps
att de har en fantastisk möjlighet att leva ett liv som ger dem gåshud.
Surfing visar vad ens kropp klarar.
Och kopplingen till vattnet, och hur man kan flyta med denna naturkraft.
Tack.
-Tack. -Hej då.
Dahlia, jag behöver två.
Asgrymt!
Upp och hoppa.
Kommer vi att spela in?
PRIMATOLOG OCH ANTROPOLOG
Det finns många dristiga kvinnor vars relation med naturen
är oerhört inspirerande för mig.
De kämpar för en bättre framtid för sig själva,
sin omgivning, miljön, för oss alla.
Jane Goodall är en av mina personliga hjältinnor
för allt arbete hon utfört under en livstid.
-Hej, dr Goodall. -Hej.
-Så fantastiskt att träffa er.
Ja, detsamma.
Hur har du haft det?
Mer hektiskt än i hela mitt liv.
Kan ni höra mig? Jane, Mya-Rose?
-Ja, vi hör dig. -Ja.
Mya-Rose Craig skulle kunna kallas en Jane Goodall i vardande.
MILJÖAKTIVIST
Men jag tycker att hon är det och så mycket mer.
Jag har hållit på med allt det här sen jag var väldigt, väldigt ung.
Genom sin kärlek för fåglar och naturen, och sin beslutsamhet,
har hon blivit en hejdlös miljöaktivist.
Min generation har alltid fått tänka på klimatförändringar.
När vi blivit äldre har det uppstått en enorm våg
där vi till slut insåg att de "vuxna" inte kommer att lösa det här,
så vi måste göra det själva.
Vi har te och whisky.
Bara en skvätt. Det är det enda som funkar för min röst.
Vet du det?
-Jag har provat… -Jag har inte provat.
Jag har frågat fyra operasångare:
"Vad gör du när din röst blir övertrött?"
Whisky.
-Intressant. -Seriöst.
Jag måste prova whiskyknepet.
Varsågoda.
När jag var liten lät mormor mig andas in varm whisky,
men med en stor dos honung i, när jag hade halsont.
Det hjälper inte. Jag bara… gillar det.
Jane, berätta lite om varför naturen alltid har varit så viktig för dig.
Inte bara för arbetet du utfört, utan även för dig som person.
Jag älskade djur från födseln.
Under min uppväxt fanns det ingen tv, så jag lärde mig av att vistas utomhus.
Precis här. Vi är i Bournemouth, där jag växte upp.
Jag vandrade runt på klipporna ovanför havet
med min hund Rusty.
Det finns ingen anledning till min kärlek för djur. Jag föddes sån.
Och utan tv läste jag böcker.
Jag var åtta år gammal när jag läste den första Doktor Dolitte-boken.
Och sen läste jag Tarzan.
Ja, jag bläddrade igenom den här innan du kom in,
och den är fantastisk.
Jag förstår hur den kunde inspirera fantasin.
Ja.
Det fick mig att drömma om att åka till Afrika och leva med vilda djur
och skriva böcker om dem.
Flickor var inte forskare på den tiden.
Så de skrattade åt mig och sa att jag borde drömma om nåt jag kunde uppnå.
Men inte min mamma.
Hon sa: "Om du verkligen vill göra nåt sånt här,
så måste du jobba riktigt hårt,
utnyttja möjligheter,
och om du inte ger upp, så hittar du kanske ett sätt."
Och jag kan inte säga hur många tonåringar som har skrivit till mig och sagt:
"Tack. För att du gjorde det, så jag kan jag också göra det."
Mycket av miljöaktivismen och kampanjandet jag gjort i allmänhet
har utvecklats från allt arbete du har utfört.
Finns det läxor du tycker att vi borde lära oss
från alla de årtionden du har tillbringat med att observera schimpanser,
och försökt hjälpa till att skydda djuren i deras miljöer?
Ja, jag tror… En av sakerna…
När jag skickades till Cambridge av Louis Leakey, min mentor,
år 1961,
hade jag varit med schimpanserna i ett år.
Jag visste inte så mycket om dem på den tiden.
Men jag fick höra att jag inte borde ha namngett schimpanserna, utan numrerat dem.
Det är mer vetenskapligt.
Och man får inte prata om deras personligheter, deras intellekt,
eller deras känslor. De är unika för människor.
Men jag hade lärt mig av min hund att det inte var sant.
Att dessa professorer, trots all sin kunskap…
Det var väldigt skrämmande för mig, jag hade inte ens gått på college.
Och nu doktorerade jag i etologi,
jag visste inte ens vad etologi var.
Men gradvis, tack vare mina noggranna anteckningar,
tack vare Hugos dokumentärfilmer…
NATURLIVSFILMARE
…som började spridas,
så har vi lärt oss, tror jag, att den största skillnaden
mellan oss och våra närmaste släktingar,
med vilka vi delar så mycket av vårt beteende,
är den explosiva utvecklingen av vårt intellekt.
Men djur är mycket mer intelligenta än vi nånsin trodde förr.
Mya-Rose.
Du var väl fågelskådare och växte upp i naturen?
Mina föräldrar är fågelskådare,
så jag var nio dagar gammal första gången de tog med mig på fågelskådning.
Det är nåt jag alltid har gjort och älskat.
-Ser du näbben? -Ja.
-Vilken färg har den? -Klar orange.
De är väldigt vackra och väldigt lätta att se.
Och de finns överallt, vare sig man är i en lantlig miljö
eller stadsmiljö.
Man måste ha tålamod och god syn.
Och löjlig optimism.
Vad är det?
Att vara väldigt hoppfull.
Det stämmer nog.
Jag såg den.
Jag arbetar mycket med att sammanföra barn och tonåringar
med naturen och miljön genom olika former av fågelskådning.
Jag vore nog en väldigt annorlunda person
om jag aldrig hade växt upp med kärleken för fåglar, friluften och naturen.
Naturen kan påverka oss så djupt.
Och ibland kan en koppling till naturen vara en livlina.
Det här är fantastiskt. Jag känner mig ganska stark.
Silvia Vasquez-Lavado fann naturen under en tid
då hon verkligen behövde den.
När hon upptäckte en ny väg i livet som skulle ta henne
till de högsta bergen på varje kontinent.
Det här är min sjunde bergstopp.
CATSKILLBERGEN
Wow, titta, hörni.
-Det här är spektakulärt. -Så vackert.
Det här är jättefint.
Wow.
Just nu ägnar jag all tid åt att förmedla det här budskapet.
BERGSBESTIGARE
Jag är en bergets budbärare, här för att omvända så många jag kan.
-Har du det på en T-tröja? -Det borde jag.
Absolut.
-Det borde jag. -Jag skulle köpa några.
Ja. Bergets budbärare.
-Bergets budbärare. -T-tröja, tack.
Okej, vi ska träna lite på att rappellera nerför en bergsvägg.
Om ni tittar på mitt firningsdon så har det små taggar här.
De skapar friktion på repet när vi försöker fira oss ner.
-Vi vrider det. -Vi vrider det lilla låset,
sen kan ni testa det genom att försöka sätta press på det.
Så nu är det här vår livlina.
-Det här är allt. -Är det allt?
Det är allt.
-Det här är vad som hindrar oss… -Okej.
Det hjälper oss att ta oss ner säkert.
Okej, så först och främst, öppna handen.
-Greppa nedre delen av repet. -Jaha, nedre delen.
Sen sluter du näven.
Dra sen ner. Om jag försöker gå ner,
-så går den här av. -Ja.
-Om jag kan hänga från en klippa… -Av spänningen, mamma.
…genom att bara hålla den här, så är jag säker.
Försök bara släppa taget och liksom…
-Nu känner jag det. -Du kan känna det lite.
-Ja. -Jag har det.
Det är den viktigaste delen.
Att kunna stanna om man faller.
Just det.
Som jag säger till mina barn, säkerheten först.
Säkerheten först. Ert liv hänger på just det, så…
Underbart.
Det jag beundrar med din personliga resa
är hur du har använt naturen för att läka.
Kan du berätta om den processen?
Tyvärr, precis som en på tre kvinnor runtom i världen,
är jag en överlevare av sexuella övergrepp.
Och traumat av den incidenten,
av den tidsperioden, fick mig verkligen att stagnera.
-Och… -När du var barn?
När jag var barn. Det här hände mellan sex och tio års ålder.
Och tyvärr blev min tillflykt
för att försöka tränga bort minnena, att dricka.
Så jag höll bokstavligen på att dricka mig själv till döds.
Jag nådde mitt livs lägsta punkt och kontaktade min mamma för att få hjälp.
Hon bad mig komma ner till Peru
för att genomgå en kraftfull läkningsmeditation med henne i naturen.
Och under denna meditation var det första som uppenbarade sig
jag själv som liten flicka under tiden för övergreppen.
I ett litet hörn, skakande.
Och sen jag som vuxen, som omfamnade denna lilla flicka
och kände en förening som jag hade ignorerat.
Och när vi förenades hörde jag ett muller.
Och på nåt vis uppenbarade sig berg,
och min lilla flicka började dra mig mot bergen.
-Jösses. -Så det var vad du såg och kände?
Det är vad jag såg och kände i den här uppenbarelsen.
-Fantastiskt. -Det var fantastiskt.
Så efter den uppenbarelsen tänkte jag: "Okej. Jag kan tolka det på två sätt.
Det kan vara en metafor för hur jag går genom livets berg med min lilla flicka.
Eller kan jag vara väldigt specifik och bege mig till ett berg."
-Wow. -Och jag tänkte:
"Det här kopplade mig till en enorm smärta i mitt liv.
Det är passande för mig att bege mig till det högsta berget i världen.
-Så jag åkte till Everests bas. -Du började med Everest.
Du tänkte: "Jag ser ett berg. Jag ska inte börja vid ett litet berg.
Jag ska åka till det största berget på jorden."
Den första dagen nådde vi den lilla staden Namche Bazaar,
som är porten till Himalaya.
Och det var ögonblicket då mitt liv förändrades för evigt.
För första gången i mitt liv
såg jag bara dessa bergsväggar
som är olikt allt man nånsin föreställt sig.
Och man är en pytteliten myra,
som går bland dessa gigantiska naturgåvor.
När du såg de magnifika, enorma bergen…
Det var en känsla av trygghet,
en känsla av tillhörighet, som var oerhört mäktig.
Och som inte en enda människa hade fått mig att känna.
Och jag minns att jag kände att jag ville gå längre.
Och det har varit fantastiskt att se hur naturen kan få en att känna så.
Det har varit en vacker dag. En mäktig, vacker dag,
och det känns som om jag är i himlen.
Du visste att nåt inom dig drev dig att bege dig dit.
Ja.
-Den lilla flickan inom dig… -Ja.
…ledde dig, och plötsligt var du där, och du hade en överskridande upplevelse.
Jag minns bara att jag kände en återkoppling till mig själv.
Jag fick ett starkt budskap som sa:
"Silvia, det här är din resa. Du måste stanna här."
Jag kände bara tacksamhet för Everest.
Och jag sa: "En dag ska jag komma tillbaka och säga tack.
Jag ska försöka klättra till toppen."
Så det var fröet för hela den här resan.
Du lovade dig själv och berget.
Ja. Och det otroliga är
att Mount Everest är det västerländska namnet.
men det lokala tibetanska namnet är Chomolungma,
vilket betyder "världens moder".
Så perfekt.
Så jag gav ett löfte, ett uppriktigt löfte, till världens moder.
Jösses, Silvia.
Det var det magiska som tog mig på denna resa.
-Så underbart. -Fantastiskt.
-Vi ska fira oss ner till botten. -Okej.
Jag förbereder dig, sen firar jag mig ner först.
Okej.
Jag har haft stunder där jag tänkt, "åh, det här är fantastiskt",
men jag har aldrig haft en stund som den du upplevde på Everest.
Den där känslan av förundran, mening och syfte.
Jag har inte upplevt den stunden än.
-Försök luta dig tillbaka. -Ja.
En fin liten fors här.
Jösses.
Okej, så nu kan du komma.
-Jag ska ge dig lite rep. -Ja.
-Okej. -Du kan komma.
Bred stans. Sprid ut fötterna.
-Så där, ja. Bra. -Okej.
-Luta dig bakåt. -Men…
Jag har dig. Jag har dig.
-Båda händerna ner. -Men jag gör inte…
Jag gör inte ett särskilt bra jobb med repet.
-Fastnar det? -Det fastnar hela tiden.
Det här är jättebra. Här är vattentrycket.
Måste du gå, så måste du.
-Är vi redo? -Ja.
Du klarar det. Du klarar det.
Du låter mig väl inte dö? Det är lite så jag känner just nu.
-Jag ska väl inte dö? -Nej. Ta det långsamt.
Ta det långsamt.
Vi har tagit dig så här långt.
Perfekt.
Min övergripande mission är att ta hit så många människor jag kan…
…och när man får uppleva fördelarna,
så blir man mer medveten om rollen man spelar med miljön.
-Du gjorde det. -Tack så mycket.
Du är en riktig kämpe.
Du måste följa med mig till baslägret nån gång.
-Du är definitivt… -Nån gång.
-Du var duktig. -Okej. Tack.
Min dotter kommer att bli riktigt imponerad av mig.
Varje schimpans har sitt eget hälsningsljud.
Vi kallar det ett pant-hoot.
Det är en avlägsen hälsning, så den är inte till dig.
Den är till dig. För du är avlägsen.
-Okej. -Och det låter…
Så för dig skulle jag göra hälsningen de gör på nära håll.
Om de gillar varandra slutar det oftast med en omfamning.
De skulle bli väldigt oroliga om de måste göra armbågshälsningar i COVID-epidemier.
Men det sorgliga är att klimatförändring, förlust av biodiversitet
och pandemin har alla uppstått
på grund av vår respektlöshet mot natur och djur.
Det är vårt fel. Vi har orsakat dem.
Ja. Jag har svårt att föreställa mig det ibland.
Bara omfattningen av skada vi orsakat planeten
under en så kort tidsrymd.
Det är lättare för mig, för jag har sett det.
Det finns en enorm optimism i hur många unga människor,
liksom du själv, som engagerar sig för att försöka skydda naturen.
Ja. Jag hade alltid känt mig väldigt ensam
som ung person som brydde mig om miljöfrågor.
Och sen plötsligt
var det hundratusentals ungdomar i min ålder ute på gatorna
för att protestera.
Och jag minns att jag tänkte då att nåt hade förändrats,
och att det här skulle förändra allt.
Jag tror att så många unga människor får höra att deras åsikt inte är viktig.
VÄNTA INTE AGERA NU!
Men unga människor har nog varit otroligt inflytelserika…
RÄDDA VÅRT KLIMAT
…i klimatförändringsdialogen och klimatförändringsrörelsen.
Och medvetenhetsskapandet.
Det finns kanske hopp för framtiden
om vi har så många engagerade människor där ute i världen
som kämpar så mycket de kan för att skydda planeten.
-Vi reser oss! -Vi reser oss!
-För våra berg! -För våra berg!
Några av de starkaste och viktigaste rösterna
i den här kampen är medlemmar av infödda befolkningar.
KLIMATMÖTE
De med djupast koppling till naturen är de som är mest sårbara
för klimatförändringarnas skövling.
För mig och mitt välbefinnande som infödd person,
är det väldigt viktigt att komma ut bland markerna och återanknyta.
Utan det här vore det inte möjligt för mig att vara här.
Jag är en del av den här jorden. Jag är en med naturen.
Quannah Chasinghorse och hennes mamma Jody Potts
hade enträget skyddat Arctic Wildlife Refuge.
Och Quannah använde sin plattform
som modell för att värva personer till sin aktivism.
De båda är riktiga naturkrafter.
-Definitivt dristiga. -De skyddar inte bara naturen,
de är dristiga och ute på frontlinjen.
INGA FLER STULNA SYSTRAR
LOS ANGELES KALIFORNIEN
-Det här är riktigt god gryta. -Tack.
Smaken är otrolig.
Det här är älgsoppa, och det är en stapel i all vår kost i Alaska.
MODELL OCH LANDBESKYDDARE
Det är bara älgkött, salt, lök…
LANDBESKYDDARE
…morötter, selleri och lite ris. Det är själsmat för oss.
Verkligen.
-Det är utsökt. -Tack.
Tog du med dig älgköttet?
-Ja. -Underbart.
-Ända från Alaska? -Ända från Alaska.
-Så häftigt. -Ja.
Så Quannah, du flyttade just till LA.
Att flytta hit från Alaska har varit lite av en kulturchock.
Det är oundvikligt.
Har du hittat sätt att fortsätta vara i naturen?
Har du hittat platser där du känner dig lite mer kopplad till markerna,
även om det ter sig och känns annorlunda än vad du är van vid i Alaska?
Jag är inte helt borta från stan,
men det räcker för att jag ska kunna andas.
Och att kunna anpassa mig
utanför mina fäderneärvda hem är väldigt viktigt.
Jag ville fråga dig om tatueringarna,
för alla känner till tatueringar nu, men dina har en verklig innebörd.
Hos vårt folk, Gwich'in-folket, fick kvinnor haktatueringar
som en initiationsrit.
Under en tid lär de sig om kvinnlighet,
och sen får de sin första haktatuering.
Är den första ett streck?
Ett streck. Ja.
Ja, mamma är traditionell tatuerare för vår stam.
För mig, i den position jag befinner mig i, är det en ära,
för jag är inte bara en av de första infödda modellerna på min nivå,
jag är även den första infödda modellen med ansiktstatueringar
och den första flickan i min stam som fått en traditionell tatuering
på över ett århundrade i den åldern.
Mitt ursprung är totalt missförstått.
Det finns många stereotyper,
många som frågar: "Bor ni fortfarande i igloor?"
Nej, vi bor inte i igloor.
Vilka reaktioner har du fått som modell?
För det måste vara…
Du har inte bara en fantastisk karriär personligen,
du är även en representant.
För mig är det nog så att för varje sfär jag är i,
så försöker jag alltid ta med mig mitt folk.
Så närhelst jag får chansen att prata om mitt påverkansarbete,
varför jag är modell över huvud taget…
För det finns stunder då jag tänker:
"Hjälper det här ens mitt folk? Vad håller jag på med?"
Vet ni vad jag menar?
Men sen tänker jag på alla de infödda flickorna som känner sig sedda.
Och jag tittar på meddelandena från alla dessa infödda flickor
och infödda kvinnor som säger:
"Min dotter känner sig vacker tack vare dig.
Hon ser en infödd kvinna på ett omslag. och känner sig bemyndigad."
Med Quannahs synlighetsnivå nu…
När hon syns på tidningsomslagen förmedlar hon: "Vi finns fortfarande här.
Vi har framhärdat och finns fortfarande här."
Jody, både du och Quannah har blivit så välkända
för er aktivism runt klimatet och för att skydda land,
vatten och luft. Kan ni berätta hur det började?
Hur ni blev såna ledare i det arbetet?
Jag tror att…
…jag bara var väldigt lyckligt lottad som fått växa upp så nära naturen.
Så när vi är ute, är vi inte bara ute. Vi observerar saker.
Under min livstid, och särskilt de senaste 12 åren,
har jag verkligen sett en drastisk förändring i naturen.
Så vi som infödd befolkning står verkligen inför en kris,
för det ändrar hur vi existerar på dessa platser.
Det var nog så det började för många av oss.
Vi känner av klimatförändringens inverkan,
och uttrycker oss om det.
Jag åkte till Washington och lobbade för våra heliga marker,
och för mitt folk, och det gick igenom i representanthuset.
Jag minns segerkänslan och känslan av att det här kunde resultera i nåt.
Vi kanske faktiskt kommer att kunna skydda våra marker.
Det fick mig att vilja gå längre och längre.
Jag ville göra mer och mer, och ju mer jag gjorde, desto mer
hittade jag min skönhet och min kraft genom min röst.
Det är så viktigt för mig att representera på rätt sätt,
på det bästa sätt jag kan.
Och det är att gå in i varje sfär och vara mig själv,
och att de accepterar mig för den jag är.
Du pratar så mycket om de yngre människorna
som du inspirerar och som du hoppas får en lättare väg att gå.
Men vad betyder det för dig att ge synlighet åt de äldre?
Jösses. Det är oerhört viktigt.
När jag kommer till ett infödingssamhälle
och besöker en äldre person, så gör det mig ibland gråtfärdig.
För de har genomlevt så mycket.
Folkmord, internatskolor…
Det gör mig känslosam.
Och jag är fortfarande här.
Ja.
Jag kan fullständigt erkänna den jag är
som infödd person, och det kunde inte de.
-Det är så sant. Det är… -De kunde inte det.
De var rädda att vara sig själva. Och för mig
att hylla det inför hela världen, på ett tidningsomslag…
Ja.
Det betyder allt.
Så skönt att vara här uppe.
När jag är på platser som den här,
särskilt nya platser och ute på deras marker,
tänker jag alltid på förfäderna och vilka de infödda folken var här.
Mitt liv har inte varit lätt.
Det har varit lättare än mina far- och morföräldrars, men ändå inte perfekt.
Men den mest förankrande kraften i mitt liv som jag har försökt ingjuta
i våra barn, är våra traditionella värderingar och vår kultur
och att koppling till markerna är det som alltid kommer att ge dig styrka.
Det är bevis för att vi behöver naturen för god psykologisk utveckling.
Och vi behöver naturen… Jag menar, har ni hört talas om skogsbad?
-Ja. -Ja.
Läkare ordinerar det nu.
För det är bra för vår psykiska, mentala och fysiska hälsa
att tillbringa tid i naturen.
Och om du är mitt i en stad, ta då in naturen i staden.
Jag var faktiskt i New York under 9/11, som det råkade sig.
Det var väldigt otäckt.
Stan blev död och tyst,
och det enda man hörde var inte larmet från New York-trafiken,
utan polis- och ambulanssirener.
Jag har så många historier. Men det var en ung kvinna.
Hon såg en avfallscontainer åka förbi med bitar av ett träd som stack ut.
Och på nåt vis övertalade hon dem att ta ut trädet ur containern.
Det fördes till en botanisk trädgård, och det krävdes mycket arbete och kärlek,
men trädet började växa.
Till slut flyttades det till platsen det står på nu.
9/11 MINNESPLATS
Ett av skälen till att jag hoppas är naturens motståndskraft.
På Internationella fredsdagen, när jag var i New York,
gick vi till Överlevarträdet.
Jag tittade upp, och uppe bland grenarna fanns ett vackert litet fågelbo.
Och det var bara… Cirkeln var sluten.
Träet hade överlevt, och nu hjälpte det dina fåglar
att frambringa nytt liv.
Visst är det en fin historia?
Ja.
Mer än en fin historia. En väldigt viktig historia.
För mig innebär hopp inte att titta på världen genom ett rosa skimmer.
Det krävs handling.
Så jag ser det nu som att vi är i en väldigt mörk tunnel. Det är vi.
Det är en väldigt mörk värld om man ser sig omkring.
Men längst bort i tunneln finns en liten ljusglimt.
Men vi måste jobba riktigt hårt, rulla upp ärmarna.
Klättra över, krypa under, ta oss runt alla hinder mellan oss
och det lilla ljuset, sen når vi dit.
Så det handlar om att ha en vision,
att ha beslutsamhet och att inte ge upp.
Så vi måste ha kämpaanda.
Ja. Om vi får folk att handla och involvera sig
och att göra istället för att tänka,
så kommer vi ifrån likgiltigheten,
-och det ger människor hopp. -Ja.
Varenda människa som lever på planeten i dag är betydelsefull.
Varje människa har en roll att spela,
även om de inte vet än vad den är.
Och huvudsaken är
att varenda människa påverkar planeten på nåt sätt varenda dag.
Och när vi blir lite medvetna och utbildade, kan vi välja
vilken sorts skillnad vi gör.
Amen.
Tack så mycket, båda två.
Så där.
Tack, allihop. Tack, Jane.
-Tack. -Tack, Chelsea.
Tack.
Jag har mitt kaffe, skål. Mitt kaffe.
Du ser så rolig ut. Skål.
Jag är gammal nog att dricka whisky.
En av de verkligt stora utvecklingarna de senaste tio, tjugo åren
är hur fler kvinnor har tagit sig in i ledarskapspositioner
där de försöker bekämpa klimatförändring, återställa miljön,
och ta oss tillbaka till naturen.
Och som Jane Goodall har sagt, hopp är en överlevaregenskap.
Det är en strategi för att få saker uträttade.
Vi har alla den där outtröttliga andan.
Men människor vet inte det.
De låter den inte växa. De låter den inte flyga.
De är rädda eller nervösa eller modfällda.
Så vi måste frigöra den outtröttliga andan
för att skapa en bättre värld för alla levande ting.
Undertexter: Kristina Donnellan