-Тут так тихо. -Знаю.
Я ходила гуляти в ліс… У певні часи це був мій притулок.
Це був мій храм. Я йшла сюди очиститися від думок.
Очиститися від свого життя.
І, звісно, я ходила в ліс після виборів 2016 року.
Якось… здається, на наступний день після виборів,
я зустріла молоду жінку з дитиною в рюкзачку й собакою.
Вона побачила мене й почала плакати.
Ми з нею поговорили, вона зробила селфі й запостила його.
ЖІНКА ЗУСТРІЛА В ЛІСІ ГІЛЛАРІ КЛІНТОН ЛЮДИ ПОТІШИЛИСЯ
І от маєш – прогулянка в лісі…
-стала популярним мемом. -Люди плачуть у лісі.
Так. Але це хороше місце, щоб поплакати.
Знаєш, я дізналася, що в японській є таке поняття – купання в деревах.
Так. Пам'ятаю. Ти розповідала.
-Так. -Буквально…
Думаю, це точно описує відчуття.
І ти така: «Я купаюся в деревах».
Я це так собі уявляю: люди йдуть у ліс,
дивляться вгору на дерева
й буквально крутяться навколо них.
-Так я це бачу. -Так!
Не тільки бачиш, а й робиш.
Саме цим ти й займаєшся.
Краса усюди.
Абсолютно… Просто вбирайте її в себе!
Я не просто гуляю по лісу. Я купаюся в деревах.
На захист!
Треба мати рішучість.
СИЛЬНІ ДУХОМ ЖІНКИ – СИЛА ПРИРОДИ
ЛОС-АНДЖЕЛЕС КАЛІФОРНІЯ
Природа може вас змінити.
У дитинстві Жізель Каррільйо зосереджено працювала на благо сім'ї.
На те, щоб усвідомити, що чогось не вистачає, пішли роки.
Але коли вона відкрила для себе океан, знайшла покликання.
Це мить переживання потоку, в якому час просто завмирає.
Ніщо не має значення.
Мить поєднання, відчуття цілісності з силою природи.
У вашому віці
я не була знайома з серферами.
Я навчилася серфінгу в старшому віці,
І океан навчив мене черпати сили тут.
У моїй відвазі.
Сподіваюся, сьогодні, під час вашого першого серфінгу,
ви зрозумієте, скільки сили є у вашому серці.
Воно повне відваги.
Згода?
Це куточок одного з лос-анджелеських пляжів.
Оце так відкриття.
Якщо хочете взяти хліба…
Чудово.
Так. Мої батьки емігрували з Мексики.
ЖІЗЕЛЬ КАРРІЛЬЙО ЗАСНОВНИЦЯ «ТАБОРУ ВІДВАГИ»
Батьки надихають мене майже на все, що я роблю.
Вони пішли на великі жертви, щоб ми переїхали в США.
І вони так добре…
Мамо.
І вони так добре від нас це приховували…
Я не знала, які ми бідні, поки не пішла в коледж.
Я не була зосереджена на собі і на тому, що дарує мені щастя.
Бо була зосереджена на виживанні.
Я розуміла, що з життя від зарплати до зарплати
можна вирватися, якщо добре вчитися.
Усі ми – я й мої дві сестри – вступили в коледж.
Перші дівчата в нашій родині, які вчилися в коледжі.
-Молодець, мамо! -Так.
Не можна просто вкидати туди тортилью.
Клади її обережно.
Інакше вона може спалахнути й згоріти.
Я росла в Іст-Лос-Анджелес,
а моя мама все життя працювала на фабриці.
Мій тато – механік.
У неділю теж працювали.
Ми ніколи не присвячували неділю відпочинку,
наприклад, не сиділи цілий день на пляжі.
Здається, лише через кілька років у нас з'явилися парасолька й стільці.
Ми купили їх
у крамничці по сусідству
за п'ять доларів.
І навіть коли ми йшли на пляж,
ми почувалися відмінними від інших.
Потім можеш додати боби й кукурудзу на свій смак.
Коли я була мала, в мене багато років навіть не було купальника.
Батьки возили мене на пляж, здається, двічі.
В одну з цих поїздок
мою сестру збила з ніг і потягла по піску хвиля.
А мама не вміє плавати.
Для неї це був один з найгірших кошмарів.
Пам'ятаю, як мама казала:
«Будь обережна з океаном. Він – "трасіонера"».
Іспанською це означає «підступний».
І я це добре запам'ятала.
Що в океан заходити небезпечно.
Як ти вирішила піти вчитися серфінгу?
Ми з сестрою переїхали на Веніс-Біч.
І зняли там квартиру з однією спальнею.
Ми пішли на Веніс-Біч
і провели з інструктором дві години.
І от ми змерзлі, втомлені,
-але щасливі. -Рішучі.
Рішучі. Дуже.
У той день я не піймала хвиль.
У мене пішло півроку, щоб піймати першу хвилю.
Ви нервували, коли вона зайнялася серфінгом?
Дуже.
Так.
Але я в них вірю.
Це був видимий і реальний страх,
з яким я не хотіла боротися.
В океану є індивідуальність. Так він нас учить.
Бо щодня він учить вас чогось нового.
Розкривається по-новому, й ви на це реагуєте.
Саме так я віднайшла в собі відвагу.
Пірнаючи в те, чого боюся найбільше.
Багато кому не вдається. Але поступово ми стаємо сильнішими.
Тож… Поглянь на себе. Ти вже стаєш сильнішою.
Я це відчуваю.
Я допоможу тобі зайти.
Готова?
Я навчала серфінгу. Це були казкові п'ять років формування
свідомості маленьких учнів.
Я думала: як прекрасно буде,
якщо колись вони це відчують.
Те, що відчуваю я.
Відчують силу океану й те, як він мене змінив.
Це був початок табору «Відвага».
-Як тебе звати? -Мія.
Приємно познайомитися, Міє.
-А тебе як звати? -Лея.
Приємно познайомитися, Леє.
-А це що за манюня? -Далія.
Чудово, Даліє. Скільки тобі років?
-Чотири. -Тобі чотири роки!
-Твоє перше заняття серфінгом? -Так.
Для тебе і для мене – перше.
Думаєш, зможеш краще ніж я?
-Так. -І я так думаю.
Даси п'ять? Чудово. Ну, я готова.
Підняли голову, дивимося на пляж.
І ковзаємо.
Але не піднімаємося.
Нижче. Як професіонали. Чудово.
Сьогодні ви навчитеся…
Бути відважними.
Я сподіваюся, що дівчата в таборі «Відвага»…
Підняли голови!
…побачать дуже сильну латиноамериканку.
У тебе вийшло!
Молодець, Міє. Добре.
Багато хто може винести урок з твого життєвого шляху.
Знайди, чим захоплюєшся, і займайся цим.
І не бійся.
Піднімай голову!
У таборі «Відвага» я хочу продемонструвати дівчаткам,
що в них є неймовірна можливість
захоплюватися життям.
Серфінг показує вам можливості тіла.
А ще – зв'язок з водою і те, як вас може нести природна стихія.
Дякую.
-Дякую. -Бувай.
Даліє, від тебе – подвійний.
Клас!
Піднялися.
БОРНМУТ АНГЛІЯ
Ми будемо записувати?
ДОКТОР ДЖЕЙН ҐУДОЛЛ, ДАМА-КОМАНДОР ПРИМАТОЛОГ І АНТРОПОЛОГ
Є багато сильних жінок, чиї стосунки з природою
мене надзвичайно надихають.
Вони борються за краще майбутнє для себе,
своїх громад і довкілля. Для нас усіх.
Джейн Ґудолл – у списку моїх героїнь
за роботу, яку вона виконала за своє життя.
-Вітаю, докторе Ґудолл. -Вітаю.
-Привіт. -Я така рада зустрітися з вами.
І я рада знайомству.
Як у вас справи?
Маю більше справ, ніж будь-коли в житті.
Ви мене чуєте? Джейн? Має-Роуз?
-Так, ми вас чуємо. -Так.
Маю-Роуз Крейґ можна назвати майбутньою Джейн Ґудолл.
ДОКТОР МАЯ-РОУЗ КРЕЙҐ АКТИВІСТКА ЕКОЛОГІЧНОГО РУХУ
Але я вважаю, що в ній є ще багато чого.
Я цим займаюся з юності.
Через любов до птахів, природи і завдяки рішучості,
вона стала непримиримою борчинею за довкілля.
Моє покоління завжди мусило думати про зміни клімату.
Коли ми подорослішали, нас накрило
хвилею розуміння, що «дорослі»
цього не вирішать,
що ми мусимо зайнятися цим самі.
У нас чай і віскі.
Один ковточок. Допомагає відновити голос.
Ви таке знаєте?
-Я різне… -Не пробувала.
Я питала в чотирьох оперних співачок:
«Що ви робите, коли втрачаєте голос?»
Віскі.
-Цікаво. -Серйозно.
Спробую цей трюк з віскі.
Давай.
У дитинстві бабуся змушувала мене вдихати пари гарячого віскі –
але в ньому було ще й багато меду –
коли в мене боліло горло.
То не допомагає. Я просто… так п'ю.
Джейн, прошу, розкажіть
трохи, чому природа завжди була для вас така важлива.
Не тільки тому, що це ваша робота, а для вас особисто.
Я народилася з любов'ю до тварин.
І в моєму дитинстві ще не було телевізорів.
Тож я вчилася, гуляючи на природі.
Отут. Ми зараз у Борнмуті. Я тут виросла.
Я гуляла по скелях уздовж моря
з моїм собакою Расті.
Я просто любила тварин. На це не було якоїсь причини.
Я така від народження.
А оскільки не було телебачення, я читала книжки.
Мені було вісім, коли я прочитала першу книжку про доктора Дулітла.
Потім я прочитала «Тарзана».
Я проглянула цю книжку перед тим, як ви прийшли.
Дуже красиво написано.
Я розумію, як вона може запалити чиюсь уяву.
Так.
І я почала мріяти, що як виросту, поїду в Африку, житиму з тваринами
й писатиму про це книжки.
Бо тоді не було жінок-учених.
Люди з мене сміялися й казали, що я мушу мріяти про щось досяжне.
Але мама не сміялася.
Вона сказала: «Якщо ти справді хочеш таким займатися,
тобі доведеться важко працювати,
користатися нагодами,
і якщо ти не здасися, може, тобі вдасться».
Важко сказати, як багато підлітків писали чи казали мені:
«Дякую. Вам вдалося, отже, я теж зможу».
Часто в боротьбі за довкілля й своїх кампаніях
я спиралася на виконану вами роботу.
Чи вважаєте ви, що ми маємо чомусь навчитися
з тих десятиліть, які ви провели, спостерігаючи за шимпанзе,
й домагаючись захисту тварин у їхньому природному середовищі?
Я думаю… Знаєте…
Коли Луїс Лікі, мій учитель, відправив мене в Кембридж
у 1961 році,
я провела близько року з шимпанзе.
Тоді я ще небагато про них знала.
Мені казали: «Не можна давати шимпанзе імена. Нумеруй їх.
Це більш по-науковому.
І не можна говорити про їхні характери, думки
або емоції.
Це притаманно тільки людям».
Я бачила по своєму собаці, що це не так.
Що всі ці професори з їхньою вченістю…
І, знаєте, мене це дуже лякало. Я ж і в коледж не ходила.
Аж раптом я пишу докторську з етології.
Я навіть не знала, що таке етологія.
І поступово, завдяки моїм старанним записам
і документальним відео, які зняв Г'юґо…
Г'ЮҐО ВАН ЛАВІК ТВОРЕЦЬ ФІЛЬМІВ ПРО ДИКУ ПРИРОДУ
…почали говорити про те,
що ми дізналися, а саме, що найбільша різниця
між нами й нашими найближчими родичами,
з якими в нас стільки спільного в поведінці,
це вибуховий розвиток нашого інтелекту.
Але тварини набагато розумніші, ніж ми раніше думали.
Має-Роуз.
Ви ж були орнітологом-любителем? Так? Ви виросли на природі?
Мої батьки орнітологи-любителі.
Мені було дев'ять днів, коли мене вперше взяли спостерігати за птахами.
Я цим завжди займалася й любила це.
-Бачиш його дзьоб? -Так.
-Який він? -Яскраво помаранчевий.
Вони дуже гарні і їх легко побачити.
А ще вони всюди – в сільській місцевості,
в містах.
Потрібне терпіння й гострий зір.
І надзвичайний оптимізм.
А що це?
Коли ти не втрачаєш надії.
Мабуть, так і є.
Я бачу одного.
Я багато працюю над тим, щоб у дітей та підлітків
установився зв'язок з природою
через різні форми спостереження за птахами.
Мабуть, я була б зовсім іншою,
якби змалку не любила птахів,
свіже повітря й природу.
Природа дуже потужно впливає на нас.
Іноді зв'язок з нею рятує людину.
Мені тут дуже подобається. Почуваюся сильною.
Сильвія Васкес-Лавадо відкрила для себе природу,
коли їй це було необхідно.
Вона вступила на новий життєвий шлях, який привів її
на найвищі гори на кожному континенті.
Це моя сьома вершина.
КАТСКІЛЬСЬКІ ГОРИ ШТАТ НЬЮ-ЙОРК
Ого. Гляньте.
-Як захопливо. -Дуже гарно.
Гарно.
Клас.
Сьогодні я дуже хочу донести цю думку до інших.
СИЛЬВІЯ ВАСКЕС-ЛАВАДО АЛЬПІНІСТКА
Я – посланниця гір. І хочу завербувати побільше людей.
-У вас є така футболка? -Треба купити.
Хороша ідея.
-Так. -Куплю кілька.
Посланниця гір.
-Посланниця гір. -І нам.
Сьогодні ми повчимося
дюльферу – спуску з гори на мотузці.
Подивіться на моє знаряддя для дюльферу. Отут є зубчики.
Вони будуть тертися об мотузку, коли ми спробуємо спускатися.
-Крутимо оце. -Крутимо оцей замок.
А тоді перевіряємо його, трохи натиснувши.
Тепер це мотузка, на якій тримається наше життя.
-Це все. -Це все?
Так. Це все.
-Тільки вона убезпечить нас… -Ясно.
Так ми безпечно спустимося.
Перш за все, візьміть… Відкрийте долоню.
Схопіть ни…
-схопіть нижню частину. -А, нижню.
Оцю частину мотузки. Стисніть кулак.
І смикніть униз. Якщо я захочу спускатися,
-воно розв'яжеться. -Так.
-Тож якщо я висітиму на скелі… -Це тиск, мамо.
…завдяки оцьому вузлу я в безпеці.
Просто відпустіть і намагайтеся…
-О, тепер я відчуваю. -Це відчувається.
-Так. -Зрозуміло.
Це дуже важливо, мамо.
Якщо падаєш – знати, як зупинити падіння.
Це правда.
Я кажу дітям: головне – безпека.
Це головне. Якщо від цього залежить ваше життя…
Мені подобається.
У вашій особистій подорожі мене захоплює те,
як задля зцілення ви звернулися до природи.
Можете розповісти про цей процес?
На жаль, я, як і кожна третя жінка у світі –
жертва сексуального насилля.
І травма від того, що діялося,
від того періоду, не давала мені рухатися вперед.
-І… -Це було в дитинстві?
У дитинстві. У період з шести до десяти років.
І на жаль, коли я спробувала
стерти ці спогади з пам'яті, я вдалася до алкоголю.
Я пила так, що мала померти.
Я опустилася на саме дно. І звернулася до мами по допомогу.
Вона попросила мене приїхати в Перу
і разом з нею взяти участь у цілющій медитації на природі.
І перше, що я побачила під час цієї медитації –
я сама в дитинстві в період сексуального насильства.
Стою на якомусь виступі й тремчу.
А тоді я побачила себе дорослу, як я обіймаю цю дівчинку,
й відчула зв'язок, який ігнорувала.
І в момент, коли встановився зв'язок, я почула гуркіт.
Звідкись виникли гори,
і ця маленька дівчинка потягла мене в ці гори.
-Ого. -Ви це побачили й відчули?
Так, побачила й відчула в своєму видінні.
-Неймовірно. -Це так.
І після цього видіння я подумала: «Що ж. У мене є два шляхи.
Я можу сприйняти це, як метафору, і йти горами життя з цією дівчинкою.
Або я сприйму це буквально й піду у справжні гори».
-Ого. -І я…
Це відкрило для мене зв'язок з жахливим болем.
Тому мені здалося доречним піти на найвищу гору світу.
-І я пішла на базову станцію Евересту. -Ви почали з Евересту.
Ви така: «Бачу гору. Я не буду пробувати зійти на нижчі.
Піду на найвищу гору у світі».
У перший день ми дійшли до Намче-Базару,
який вважається воротами в Гімалаї.
І в той момент моє життя змінилося назавжди.
Уперше в житті…
Знаєте, бачиш схил і ці гори…
Ти й уявити собі такого не могла.
А ти – малесенька мурашка,
що бреде собі між цими гігантськими дарами природи.
Коли ви побачили ці дивовижні величезні гори…
У мене виникло потужне
почуття захищеності й спорідненості.
Такого я не переживала з жодною людиною.
Я пам'ятаю, що подумала: «Я хочу піти далі».
Було так приємно побачити, які почуття викликає природа.
Сьогодні прекрасний день. Сповнений сили й гарний.
Я почуваюся, наче в раю.
Ви розуміли, що щось усередині штовхає вас іти туди.
Так.
-Та дівчинка всередині… -Так.
…вела вас. І от ви там,
переживаєте, я б сказала, трансцендентальний досвід.
Я пам'ятаю, що знову відчула зв'язок із собою.
Наче почула послання:
«Сильвіє, це твій шлях. Ти мусиш лишатися на ньому».
Я відчула вдячність Евересту.
І сказала: «Колись я повернуся й подякую тобі.
Спробую вилізти на самий верх».
Це – самий початок моєї подорожі.
Ви дали обіцянку собі й горі.
Горі. Саме це неймовірно.
«Еверест» – західна назва гори,
а місцева, тібетська, назва – «Джомолунгма»,
у перекладі – «мати світу».
Як чудово.
І саме там я дала обіцянку,
від щирого серця, матері світу.
-О боже, Сильвіє. -І саме ця…
Саме завдяки цій магії я стала на цей шлях.
-Це так прекрасно. -Неймовірно.
-Ми спустимося до самого низу. -Гаразд.
Я вас підготую, потім піду перша.
Добре.
Хоч у мене в житті були миті, коли я думала: «А-а!», «Це прекрасно»,
такого, як ви пережили біля Евересту, зі мною не ставалося.
Відчуття дива, значущості, усвідомлення мети.
Поки що в мене такого моменту не було.
-Намагайся трохи відхилитися назад. -Ясно.
Тут приємна водичка.
О боже.
Тепер ви готуйся до спуску.
-Я послаблю мотузку. -Так.
-Добре. -Можеш іти.
Широка стійка. Ноги ширше.
-Отак. Добре. -Гаразд.
-Відхилися назад. -Але…
Я дивлюся, дивлюся.
-Опусти руки. -Але я не…
Але в мене не виходить з мотузкою.
-Вона застрягла? -Весь час застрягає.
Так приємно. Цей тиск води.
Якщо хочеш спускатися – спускайся.
-Ви готові? -Так.
Ти зможеш. Зможеш.
Ви ж не дасте мені померти.
Я зараз про це думаю.
-Я не помру. -Ні. Не поспішай.
Потихеньку.
Ми все контролюємо.
Чудово.
Моя місія – привести в гори якомога більше людей…
У мить, коли ти бачиш переваги,
тим більше усвідомлюєш свою роль
у природі.
-Ти змогла. -Дуже дякую.
Ти – справжній боєць.
Мусиш якось поїхати зі мною в базовий табір Евересту.
-Ти точно… -Якось поїдемо.
-Ти молодець. -Дякую.
Мою дочку це точно вразить.
У кожного шимпанзе є власний звук-вітання.
Термін – «пант-гут».
Це вітання на відстані, тож воно не адресоване вам.
Скоріше, вам. Бо ви далеко.
-Ясно. -Ось воно:
А для вас – вітання для близької дистанції.
Якщо ви сподобалися одне одному, після цього обіймаєтеся.
Вони б дуже нервували, якби треба було торкатися ліктями, як під час COVID.
Сумно те, що зміни клімату, зниження біорізноманіття
й пандемія – все це результат
браку поваги до природи й тварин.
Це наша вина. Це спричинили ми.
Так. Іноді мені важко це собі уявити.
Скільки шкоди ми завдали планеті
за такий короткий час.
Мені легше, бо я це бачила.
Я не втрачаю оптимізму, бо дуже багато молодих чоловіків і жінок,
авжеж, в тому числі ви, намагаються захистити природу.
У юності я завжди почувалася дуже самотньо
у своєму занепокоєнні станом довкілля.
Аж раптом
сотні тисяч людей мого віку вийшли на вулиці,
на протести.
Я пам'ятаю, як подумала тоді, що щось змінилося.
І це змінить усе.
Думаю, дуже часто молодь чує, що її думка неважлива.
НЕ ТИСНІТЬ «ВІДКЛАСТИ» ДІЙТЕ ЗАРАЗ!
Та, мабуть, молодь дуже вплинула…
ВРЯТУЙТЕ НАШ КЛІМАТ!
…на обговорення кліматичних питань
й на рух проти змін клімату.
І привернула увагу.
Може, в нас є надія на майбутнє,
якщо так багато людей по всьому світу
з усієї сили борються за захист нашої планети.
-На захист! -На захист!
-Наших гір! -Наших гір!
Деякі з найгучніших і найважливіших голосів
у цій боротьбі належать корінним громадам.
МАРШ ЗА КЛІМАТ
Ті, що найбільше пов'язані з природою, найбільш вразливі
до спустошення, яке несуть зміни клімату.
Я – представниця корінного народу. Для мого добробуту
дуже важливо виходити на природу й відновлювати з нею зв'язок.
Без цього я б не змогла тут існувати.
Я – частина цієї землі. Я – єдине ціле з природою.
Куанна Стрімка Кобилиця і її мати Джоді Поттс
відчайдушно захищають Національний Арктичний заповідник.
Куанна використала свій вплив
як модель, щоб залучити до активізму більше людей.
Вони обидві – справжні сили природи.
-Сильні духом. -Вони захищають природу.
Вони безстрашно йдуть у перших рядах борців.
НІ – ЗНИКНЕННЮ СЕСТЕР
ЛОС-АНДЖЕЛЕС КАЛІФОРНІЯ
Дуже смачне рагу.
Дякую.
Неймовірний аромат.
Це суп з лося – основа нашого харчування на Алясці.
КУАННА СТРІМКА КОБИЛИЦЯ МОДЕЛЬ, ЗАХИСНИЦЯ ПРИРОДИ
У ньому м'ясо лося, сіль, цибуля…
ДЖОДІ ПОТТС-ДЖОЗЕФ ЗАХИСНИЦЯ ПРИРОДИ
…морква, селера і рис. Це наша їжа для душі.
Серйозно.
-Дуже смачно. -Дякую.
Ви привезли м'ясо лося з собою?
-Так. -Оце так!
-З самої Аляски? -З самої Аляски.
-Круто. -Так.
Куанно, ти щойно переїхала в Лос-Анджелес.
Переїзд з Аляски став для мене
справжнім культурним шоком.
Авжеж. А як інакше?
Тобі тут вдається бути на природі?
Ти знайшла місця, де відчуваєш трохи більший зв'язок із землею,
хоч тут усе не таке – на вигляд і за відчуттями – як ти звикла на Алясці?
Я живу не дуже далеко від міста,
але мені цього достатньо, щоб просто дихати.
І бути в змозі настроїтися на природу
за межами домівок предків – це дуже важливо.
Я хотіла спитати про тату, тому що тепер
усі про них говорять, але твої тату мають особливе значення.
У нас, ґвічинів, тату на підборідді в жінки –
це ініціація.
Під час процедури жінка дізнається про жіночу зрілість.
Коли роблять перше тату на підборідді.
-Перше – це одна лінія? -Так. Одна лінія.
Куанно, я читала, що перше тату тобі робила мати.
Так… Мама в нашому племені – майстриня традиційного тату.
Для мене це честь, через моє становище…
Я одна з перших моделей такого рівня, що походять з корінних народів,
та ще й перша така модель з тату на обличчі.
А ще я перша дівчина в моєму племені, якій зробили традиційне тату
в такому віці за ціле століття.
Люди неправильно уявляють мою батьківщину.
Існує багато стереотипів,
багато хто питає: «Ви досі живете в іґлу?»
Ні, ми не живемо в іґлу.
З якою реакцією ти стикалась як модель?
Тому що, мабуть…
Ти й кар'єру зробила,
й представляєш свій народ.
Для мене це… У кожне місце, де я опиняюся,
я намагаюся принести мій народ.
Завжди, коли мені випадає шанс говорити про свою правозахисну роботу,
передусім, чому я стала моделлю…
Бо іноді я думаю:
«Це взагалі допомагає моєму народу?», «Чим я займаюся?»
Розумієте?
А тоді я думаю про дівчат з корінних народів, які почуваються видимими.
Дивлюся на повідомлення, які я від них отримую,
чи від жінок, які пишуть:
«Завдяки вам моя дочка почувається гарною.
Вона побачила вас у журналі.
Вона почувається… Це дає їй сили».
При тому рівні видимості, який має Куанна…
Здебільшого її присутність на обкладинках – це заява:
«Ми ще тут».
«Ми витримали, і ми тут».
Джоді, і ви, і Куанна тепер дуже добре відомі
як активістки у сфері клімату й захисту землі,
води й повітря. Розповісте, як усе починалося?
Як ви стали лідерками в цих царинах?
Знаєте, я думаю…
мені дуже пощастило, що я виросла так близько до землі.
Коли ми на природі, ми не просто гуляємо. Ми за всім спостерігаємо.
За своє життя, особливо за останні 12 років,
я бачила, як сильно змінюється земля.
Тому ми…
на нас, як на корінний народ, чекає криза,
бо те, як ми існуємо на цих землях, змінюється.
Думаю, багато хто з нас
робить так:
ми бачимо вплив змін клімату
і говоримо про це.
Я була в окрузі Колумбія, щоб виступити на підтримку
священних земель і мого народу. Це відбувалося в Палаті представників.
Я пам'ятаю, що відчула перемогу й подумала, що буде діло.
Може, ми й зможемо захистити свою землю.
І мені захотілося йти далі й далі,
робити більше й більше. І що більше я робила, то більше…
виражала свою красу й силу через голос.
Мені було дуже важливо представляти мій народ добре,
так добре, як я тільки можу.
А саме, бути собою, де б я не була,
і щоб мене такою приймали.
Ти багато говориш про молодь,
яку надихаєш, і про надію, що їй буде легше жити.
А що для тебе значить привернути увагу до старшого покоління?
Це надзвичайно для мене важливо.
Бо щоразу, як я буваю в корінній громаді
і відвідую старшу людину, мені хочеться плакати.
Тому що їм довелося стільки пережити.
Геноцид, школи-інтернати…
Мені хочеться плакати.
Але ми не вимерли.
Так.
Я можу повністю прийняти себе як представниця
корінного населення, а вони не могли.
-Це правда. Це… -Не могли.
Вони боялися бути собою. І те, що я…
є собою на публіці й у журналах…
Так.
Це багато значить.
Тут так добре.
У таких місцях,
особливо в нових місцях на природі,
я завжди думаю про предків і про корінне населення цих земель.
У мене нелегке життя.
Легше, ніж у моїх діда й баби, та все одно не ідеальне.
У моєму житті мене найбільше заземляли традиційні цінності й культура,
і я намагалася прищепити їх нашим дітям.
Зв'язок із землею завжди наділятиме вас силою.
Природа нам потрібна для хорошого психологічного розвитку.
І вона нам потрібна… Ви чули про «купання в деревах»?
-Так. -Так.
Тепер навіть лікарі таке прописують.
Бо для психологічного, розумового і фізичного здоров'я
корисно бувати на природі.
А якщо ви в центрі міста – перенесемо природу туди.
Так сталося, що я була в Нью-Йорку 11 вересня 2001 року.
Було дуже страшно.
Місто наче вимерло, стихло,
і ви чули не ревіння нью-йоркського транспорту,
а лише сирени поліції та швидкої.
Я можу стільки всього розповісти. Одна молода жінка,
побачила, як проїжджає сміттєвоз, з якого стирчать гілки дерева.
І якимось чином вона переконала когось витягти дерево зі сміттєвоза.
Його відвезли в ботсад, і, хоч на це пішло багато роботи з любов'ю в серці,
воно почало рости.
Згодом його пересадили туди, де воно росте тепер.
МЕМОРІАЛ 11 ВЕРЕСНЯ
Я не втрачаю надії в тому числі через стійкість природи.
У Міжнародний день миру, коли я була в Нью-Йорку,
ми пішли до Дерева, що пережило вибух бомби.
Я поглянула вгору, і там, серед гілок побачила гарненьке пташине гніздечко.
Це було… Усе стало на свої місця.
Дерево вижило і тепер допомагало птахам
принести в світ нове життя.
Гарна ж історія?
Так.
Не просто гарна. А ще й дуже важлива.
Для мене надія – це не дивитися на світ крізь рожеві окуляри.
Це – діяти.
Я бачу все так, наче ми знаходимося в дуже темному тунелі. Це так.
Якщо глянути навколо, побачите дуже похмурий світ.
Але в кінці тунелю блищить промінчик світла.
Нам треба важко працювати, засукавши рукава.
Перелазити, підповзати, прокладати собі шлях навколо перепон
між нами й тим промінчиком. Тоді ми доберемося.
Треба мати бачення,
рішучість і не здаватися.
Тож треба налаштуватися на боротьбу.
Якщо ми заохотимо людей до дій,
щоб вони не просто думали, а й щось робили,
це зменшує апатію
-і дарує людям надію. -Так.
Кожний житель цього світу сьогодні важливий.
Усі зіграють якусь роль,
навіть якщо поки що не знають яку.
А головне те,
що кожна людина щодня впливає на цю планету.
І щойно ми станемо свідомішими й освіченішими, зможемо обирати,
яка буде наша роль.
Амінь.
Я дуже вдячна вам обом.
Отак.
Усім дякую. Дякую, Джейн.
-Дякую. -Дякую, Челсі.
Дякую.
Налила собі кави. Це моя кава.
Ти така смішна. Будьмо.
Я досить стара, щоб пити віскі.
Одним з важливих досягнень
за останні 20 років
стало те, що більше жінок тепер стають лідерками,
які борються зі змінами клімату, намагаються відновити довкілля,
щоб ми могли повернутися до природи.
Як сказала Джейн Ґудолл, щоб вижити, треба надіятися.
Це стратегія звершення.
У нас усіх є невгамовний дух.
Але люди про це не знають.
Не дають йому розвиватися. Не дають злетіти.
Вони налякані, знервовані й знеохочені.
Тож нам треба звільнити цей невгамовний дух,
щоб усім у цьому світі жилося краще.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко