METROPOLITNÍ MUZEUM UMĚNÍ
Met mám moc ráda.
Je to nejoblíbenější místo mých dětí.
Z celého New Yorku.
Charlotte a Aidan nestrávili fakt, že jisté starobylé jazyky vymřely.
Taky jsem z toho byla v úžasu, když jsem byla ve čtvrté třídě.
Já si ten moment nepamatuji.
Krása. Koukni.
To teda.
Diana, bohyně lovu.
Když je člověk na takovémhle neskutečném místě, zamyslí se nad dějinami
a nad lidmi, kteří seberou odvahu a nebojí se veřejně promluvit.
Doufám, že díky našim rozhovorům se ženami
uvidí víc lidí, co znamená sebrat odvahu.
Víc lidí uvidí, že ať jste kdokoliv, můžete se za něco postavit.
To se mi líbí.
Jsem přítomná, jsem hrdá a nikomu se nebudu omlouvat.
Bude to show.
KURÁŽNÉ ŽENY SE TOHO NEBOJÍ
NA SEVER OD NEW YORKU
Dnes do tohoto domu přijedou Hillary Clinton a Chelsea Clinton…
MODERÁTORKA TALK SHOW / BAVIČKA
…a budeme si hrát.
Nemůžu tomu uvěřit, že zrovna se mnou.
Líbí se jim moje práce a chtějí si popovídat.
Neuvěřitelné.
Amber Ruffin sleduji moc ráda, protože je neskutečně energická.
Sledovala jsem ji celé roky v Late Night with Seth Meyers
a teď v The Amber Ruffin Show.
Mám pocit, že chci, abychom byly kamarádky.
Nemůžu se dočkat.
Chystám limetky, abych dostála té své tradici s margaritami.
Margarita musí být.
- Už jsme na břehu řeky Hudson. - Krása.
- Dobrý den! - Dobrý den!
Vítám vás! Pojďte dál.
Dobrý den!
Nemůžeme se obejmout? Máme negativní test.
- Hurá! - Proč ne?
- Oslavme, že jsme negativní! - Jo!
- To jsou mí rodiče. - Ty jo.
- Šli na moje představení v Second City. - Ne!
Vystupovala jsem v Chicagu.
Jako malá jsem chtěla být pošťačkou.
Člověk je venku, chodí a nosí sexy kraťásky. Měla jsem pravdu.
Ale já se přestěhovala do Chicaga a vystupovala v Second City.
- Tam je to skvělé. - Fantastické.
Pak jsem v Amsterdamu vystupovala v Boom Chicago.
Boom Chicago je amsterdamské divadlo,
- odkud vzešly známé osobnosti, jako… - Jako vy.
Amber Mildred Ruffin…
- …Jason Sudeikis… - Ty jo.
…Seth Meyers, Jordan Peele.
Pak jsem zase byla v LA, protože jsem získala kuráž a řekla si,
že když jsem zvládla Second City a Boom Chicago,
tak možná zvládnu i herectví nebo bavení.
Ale ne. V LA jsem především psala.
Nikdo neměl zájem o chytrou, pětatřicetiletou černošku.
Nikdo pro mě neměl žádnou roli.
Takže mi došlo, že jestli to chci nějak dokázat…
- Musíte si to napsat. - Ano.
Letos v létě uvidíte příběh o černošce, která se stala světově uznávanou vědkyní,
- vynikající cellistkou a aktivistkou. - Je čas na změnu.
A o jednom bělochovi.
Bylo to moc vysoko, opravil jsem to.
To je moje zásluha.
Když jsem dostala práci pro Seth Meyers,
byla jsem jediná černoška, co psala materiály pro nějakou talk show.
- Ty jo. - Kdy?
V roce 2014.
- V roce 2014. - Jo.
To není zas tak dávno.
Když byl zavražděn George Floyd,
tak jsem si říkala, že mě policie taky asi milionkrát obtěžovala.
Napadlo mě ty zážitky odvyprávět na kameru.
Ty zážitky, kdy jsem myslela, že mě zabijou.
Byla jsem náctiletá a měla čerstvě udělaný řidičák.
Bydlela jsem v Chicagu.
Šla si vesele po ulici.
Šla jsem na jakousi party.
A nějakej starej policajt uviděl mě, mladou černošku.
Namířil na mě zbraň a povídá:
„Stůjte! Dejte ruce na kapotu!
Zastavte to auto!“
Myslela jsem, že umřu.
Každý den v jednom týdnu jsem ty historky odvyprávěla.
Dnes už žádné historky nemám.
Kecám. Mám další.
Tehdy už jsem tam chvíli pracovala.
Všichni věděli, jaká jsem. Že jsem přiblblá, podivná
a nikoho nijak neohrožuju.
A přesto jsem zažívala tohle.
To hodně lidí oslovilo. Viděli na tom, že nezáleží až tak na vašem chování.
I tak můžete narazit na policistu, co se zachová takhle.
Jak to ovlivnilo skupinu scenáristů a vaše spolupracovníky?
Překvapilo to vaše bělošské kolegy?
Ano, všichni říkali, že to netušili.
A tahle cesta mi trvala nejspíš tak dva roky.
Víš ty co, Loretto? Jsi docela v pohodě.
Díky, Earle.
Z nějakého důvodu mi na tvém respektu fakt moc záleží.
Černošští scenáristé napsali určitě spoustu skvělých věcí,
ale nikdo jim nedal šanci.
Ale tvrdě dřeli.
Takže když je někdo najde, jsou už velice dobří.
A na to jsem přišla, když jsem spustila The Ruffin Show.
- Ta. - Kdo.
- Se. - Všeho.
- Vzdá. - Je.
- Opravdu. - Geniální.
Chudák.
Jasně.
To bylo slušný. Chcete druhou práci, že?
Klidně do toho půjdu!
To je naše skupina scenáristů.
Jsme tady hrozně moc šťastní a spokojení.
Než se na vás dostane řada, taky vás něco napadne.
Dobře.
Když jsem začala s mojí show, chtěla jsem zjistit, kam až můžu zajít.
Jako černoška jsem musela psát s jistými bariérami.
Prosím vás, abyste navrhovali to, co byste sami řekli.
I ty, Iane.
SCENÁRISTA
Předabujeme Amber, jako by dialog upravili kritici kritické rasové teorie.
„Jsem hrdá, jak jsou černoši houževnatí.
- Dříve byli…“ - „V pohodě!“
„…ale teď vynikají.
- Když jsme sem připluli na…“ - „Výletních!“
SCENÁRISTA
„…lodích, věděli jsme, že nás čeká…“
- „Zábavné!“ - „…období.“
„Vzhlíželi jsme k Martinu Lutheru Kingovi,
- Rose Parks, Malcolmovi…“ - „Jamalovi Warnerovi.“
A tak dále.
Skvělé.
Když píšete pro „normální lidi“, pro „normální publikum“,
tak jako černoch víte, že musíte všechny narážky, co vás napadají,
takhle smrsknout.
Nemůžu mluvit o Babyfaceovi. Nemůžu mluvit o Mackovi 10.
- Nemůžu mluvit o… - Až si vydechnu.
O Až si vydechnu. Nemůžu říct: „Kennethe!“
- Takže se to smrskne na tohle. - Ale o Jamalovi ano.
Denise!
THE COSBY SHOW PRVNÍ ŘADA
Nelíbí?
Zeptej se mě ještě jednou.
Tak, od všech chci pět návrhů na téma Malcolm-Jamal Warner.
A pak budeme mít ryze černošskou show, bejby.
Bariéry spadnou a můžeme si říkat cokoliv.
Člověk může být sám sebou.
Tak začněte makat.
Já to mám takhle:
Nechci, aby lidi měli pocit, že se s nimi manipuluje.
To je můj cíl.
Když zazněl rozsudek ohledně Kylea Rittenhouse,
zlomilo mi to srdce.
A napadlo mě, že když se tak cítím já, tak toho publikum ušetřím a pomůžu jim.
Pár minut před natáčením našeho pořadu
Kyle Rittenhouse, muž obviněn ze zastřelení tří lidí
během protestů Black Lives Matter, byl zproštěn viny.
Ten rozsudek jsem ještě nestihla zcela vstřebat, ještě mi to nedošlo.
A když jsem to oznamovala, byla jsem z toho hrozně smutná.
Kyle Rittenhouse je mi jedno. Stejně tak ten rasistický soudce.
A je mi jedno, že je soudní porota tak ****.
Bělochům vraždy procházejí už od pradávna.
Je to jedno. Kdo mi není jedno, jste vy.
Je neuvěřitelné, že to opravdu musím říct, ale jste důležití.
V dnešním světě, a my tři to dobře víme,
je otevřené vyjadřování názorů ověnčeno výhrůžkami a nebezpečím.
A je náročné to dělat nějak dlouhodobě,
vzdělávat, informovat, nutit lidi, ať přemýšlí.
Ale vy to zvládáte. Jak to děláte?
Je přirozené pomáhat lidem, aby se cítili dobře.
Možná pro vás.
Pomáhat lidem pro každého přirozené není.
Naprostá většina z nás chce obejmout, políbit a poplácat po rameni.
Napsali jsme několik scének, ale máme tady jednu pro vás.
- No hurá. - Přečtete to se mnou?
Moc ráda.
- A Chelsea… - Ano?
…mohla byste prosím hrát roli Chelsea?
Snažím se být nepostradatelná.
„Dnes k nám zavítali speciální hosté. Hillary a Chelsea Clinton.
Čeká nás spoustu zajímavých…
Počkat. Co to je?“
- „Co?“ - „Tohle.“
Střih. Vidíme krásný, třpytící se kostým na krejčovské panně.
„To je ten nejkrásnější kostýmek, co jsem kdy viděla.
To si snad ani nezasloužím. Děkuji. Je krásný.“
„Jak to myslíte? To není dar.“
„Jelikož jsem známá tím, že kostýmky nosím pořád,
tak by určitě nikdo nenamítal,
kdybych si ho vzala.“
„Zadržte. Já taky často nosím kostýmky.“
„Nerada to říkám, ale já byla ministryně zahraničí.“
„Ano. Byla.“
„Můžeme to vyřešit jako dospělí lidé.
Každá si stoupnete do jednoho kouta místnosti, ať se kostýmek rozhodne sám.
Dámy, zaujměte místa.“
„Pojď, kostýmku! Pojď za paničkou!“
„Ty jsi ale hodný kostýmek.
Poběž sem a skoč mi na nohy, ty jeden malý smraďochu.“
„Chceš pamlsek? Něco pro tebe mám.“
- „Poběž!“ - „Poběž!“
SCENÁRISTA
„Krejčovská panna chvíli váhá a pak odpeláší ze studia.“
„Ne!“
„Je pryč. Nezbývá než doufat, že si najde milující rodinu.“
„Střih. Kostýmek stojí před kanceláří. Ve dveřích se objeví Rachel Maddow.“
„No teda! Skoč mi na nohy, ty jeden smraďochu!“
HLAVNÍ SCENÁRISTKA
Jo!
To bylo skvělé.
Bolestivé, ale skvělé.
Nemůžu vám dostatečně poděkovat. Byl to úžasný zážitek.
Scenáristické skupiny znám jen z doslechu.
A teď jste tu!
Amber se nerada chlubí.
SCENÁRISTKA
Ale je to černošská bavička a její práce je hrozně inspirativní.
Ona doslova boří bariéry.
Že?
- Je to super. - Je to kurážné.
Proto jsme tu.
Jednička s hvězdičkou.
Tady je plán na zbytek dne.
Nakrájíme limetky a uděláme margaritu. Proto tady ty limetky jsou.
Zábavné odpoledne, že?
- Ano. Bylo to velmi zábavné odpoledne. - Byla to zábava.
Moc jsme se toho dozvěděly a zasmály se.
To jo.
Humor je zajímavý způsob, jak něco změnit.
A zajímaly by mě další způsoby,
jakými takto nebojácní lidé zachovávají duševní rovnováhu.
Prý nám dáte taneční lekci.
Jo!
Paní Hillary. První krok…
Postavím tam místo sebe dceru.
- Stoupnu si za ni. - Tak do toho. Já můžu.
Taneční geny v mé rodině moji generaci přeskočily.
Netestujte to na mě.
Řadovým tancem ventiluji stres.
Už přes 40 let dělám zdravotní sestru.
Od roku 1979.
Jsem z Filipín.
Mladý člověk chce vzrušení,
chce odjet ze země, tak proč ne třeba do Iráku, že?
IRÁCKO-ÍRÁNSKÁ VÁLKA
Belinda pracovala ve válce.
Pečovala o lidi, když vrcholila epidemie AIDS.
CHCEME LÉČBU AIDS
A v roce 2020 byla v epicentru covidu v Queensu.
NEVSTUPOVAT IZOLACE
Mluvíme o odvaze.
Belindo, vy pečujete o lidi a zachraňujete životy.
Zažila jste toho jako zdravotní sestra opravdu hodně,
ale myslím, že jste říkala, že covid byl pro vás nejobtíženější.
Umírat lidi jsem už viděla.
Ale ne tolik jako teď. Takové množství.
- A bylo to nepřetržité. - Ano.
Nepřestávalo to.
Někde jsem četla, že čtyři procenta sester v USA jsou z Filipín.
- Ano. - Jo.
A 30 procent sester, co umřelo na covid, bylo z Filipín.
- A někteří vaši kolegové covid měli. - Ano, jedna od nás umřela.
Myslím, že z toho mám PTSD.
Poprvé mi přišlo, jako bych ani nebyla v Americe.
Ale ve válce.
Bylo to ještě horší.
Taky jsem covid dostala.
Pacienti nemohli dýchat
a zmodrali.
Umírali nám přímo před očima.
A pak jsem tu dušnost dostala taky a měla jsem strach.
Všichni, kdo byli v první linii, jsou pro mě neuvěřitelně kurážní.
Jsem moc vděčná vám a dalším, kdo pracovali
- a pečovali o naše zdraví. - Jo.
A zároveň je mi líto, že je těch problémů pořád plno.
Sestry si za ty dva roky prošly neuvěřitelně těžkým obdobím.
A stále to tak je.
Ale bylo na tom i něco dobrého.
Tahle, a ostatní restaurace v okolí,
nám posílaly jídlo. Snídaně, obědy a večeře.
A taky jsme dostávaly dopisy od lidí z celé země.
Hned jak jsem vyšla z nemocnice, lidi v autech začali troubit.
Zdravili nás.
To bylo moc fajn.
Věděla jsem, že jsou s námi. Rozumíte?
Že nejsem sama. Že nejsme sami.
Mysleli jsme, že jsme na všechno sami.
Ale nebyli jsme.
Jdeme zase tančit?
- Měli bychom. - Ano.
Dobře.
Raz, dva, tři a čtyři.
Zpět, šest, sedm a osm.
Tohle musím dělat co týden.
- Že? - Jsi skvělá.
Obdivuji ty, co něco vynalézají, posouvají lidstvo kupředu,
pomáhají řešit problémy a odpovídají na naše otázky.
Takových lidí potřebujeme víc.
A víc žen.
Stále mě udivuje, že méně než čtvrtinu patentů v USA podávají ženy.
MANHATTAN, NEW YORK
Nesetkávám se často s někým, kdo chce tak moc něco změnit,
že něco, co by mohlo lidem pomoct, vyrábí doma v kuchyni.
Vypadá to tu jak varna perníku, ale není to tak.
V kuchyni obvykle vaříme jídlo.
VYNÁLEZKYNĚ/PODNIKATELKA
Ale dnes uvaříme silikonovou masku.
Potkaly jsme se s Alice po hrozivém hurikánu v Portoriku.
HURIKÁN MARIA
Vybavuji si, jak jsem mluvila s mámou, když byla před pěti lety v Portoriku.
Když jsem se jí ptala, jak se má, tak mi odpověděla:
„Potkala jsem úžasnou ženu.“
„Vymyslela SolarPuffs.“
PO KATASTROFĚ
Operace se prováděly na ulici a jako jediné světlo byly svítilny.
A Alice vynalezla skládací a přenosné solární svítidlo.
Je to chytré a opravdu důmyslné.
Ona představuje opravdovou kuráž.
Ty jo!
- To je, co? - Ty jo!
Moc ráda vás vidím.
- Konečně se poznáváme. - Dobrý den!
Vítejte v mém skromném příbytku.
- Těšily jsme se. - Máme radost.
Jak se ten nápad z hlavy vynálezce dostane až sem?
U nás se říká, že starostlivá máma vypátrá lepší informace než FBI.
Můj syn má od narození astma.
Pátrala jsem po informacích
a zjistila, že v New Yorku v té době mělo astma čtvrtina dětí.
To je asi třikrát víc než ve zbytku země.
Tehdy jsem se zaměřila na solární energii.
- Obávala jste se problémů… - Ano.
…s dýcháním spojených se znečištěním, které vzniká výrobou fosilních paliv.
Až 75 % znečištění v New Yorku pochází z budov, ne z aut.
Jsou staré a neefektivní.
Jo!
Chladicí systémy, osvětlení, všechno je pořád zapnuté.
Slunce je největším zdrojem energie a na Zemi svítí každý den.
Proč tedy nějak hezky nevyrobit jednoduché solární svítidlo?
Kolik jste měla prototypů?
Asi tak 168.
- Ty jo. - Tohle je „mega“,
což je větší verze, která má i nabíječku mobilu.
To je tedy paráda.
Neustále se vyvíjíme.
Našlo to uplatnění díky té pandemii.
Byl to pro nás zvrat.
Doktoři měli na obličeji hrozivé rány.
Doktoři, sestry a další v nemocnici…
Přesně tak.
Měli pohmožděniny.
A problém měli i neslyšící,
protože potřebují lidem vidět na ústa a do obličeje.
Jsme bez tváří.
Lidstvo je takové odříznuté.
Člověk projde kolem souseda a ani ho nepozná.
A všechny roušky končí jako odpad.
Jde o plasty.
Jsou z polypropylenu,
který poškozuje oceány, zahlcuje skládky a ničí mořský život.
V oceánu vydrží i 450 let.
Každá země vyhodí miliardy roušek.
Já netušila, že tolik.
Ale dává smysl, že to je v miliardách.
Žijeme v 21. století.
Proč sakra pořád nosíme roušky navržené jen jako levné a užitkové zboží?
Během lockdownu jsem z kuchyně udělala laboratoř.
Místo pečení kuřete
vyrobíme velice základní prototyp roušky.
Bude to zčásti chemický experiment, zčásti pořad jak od Julie Child.
- Já ráda chemii i vaření. - Thomas Edison.
Tohle je vytvrzovací roztok.
To je ale stříkačka.
- Můžu. - A tohle je silikon.
- Natáhnout, smíchat. Pomalu míchat. - Dobře.
- Kdybyste míchala rychle… - Tak?
…tak tam budou bubliny.
Zpívejte si něco od Johna Lennona…
Zpívám si, „Wheels on the Bus“.
- Ale to ne… - Mám malé děti.
Kola autobusu se točí pořád dokola.
Vidíte? Už to houstne.
Nalijte to doprostřed.
Prvně na okraje a nechte to stéct.
Jde vám to. Hezky!
Fakt?
Kdy jste na tom začala pracovat?
Jak dlouho po začátku pandemie?
Asi tak v březnu nebo dubnu.
- Na začátku. Super. - V roce 2020.
Ale až po roce jsme dospěli k modelu, co by se dal vyrábět ve velkém.
Proč to tak trvalo?
Nevěřila byste, kolik lidí mi tvrdilo, že to je nemožné.
Že to nikdo nedělá, takže to nedokážu.
A najít někoho, kdo by to chtěl zkusit, je neskutečně náročné.
Tak. Co teď?
Dáme to do trouby.
Do normální trouby?
- Do pečicí trouby? - Jo.
Chtěli jsme s vámi mluvit i proto,
že se snažíte vymyslet, jak něco zlepšit nebo jak dělat, co chcete,
jak uskutečnit svoji vizi toho, co chcete vytvořit.
Občas jsem byla schoulená v prenatální poloze na podlaze v koupelně.
Ale s každým neúspěchem
máte větší nadhled.
A to díky zkušenostem.
Ustřihneme to, abychom to z toho dostaly.
To vypadá chutně, že?
Je toho nad hlavu a to vás může odrazovat, ale když dokážete pokročit…
- Vyřešit aspoň jednomu člověku problém. - Jo.
S těmi vynálezy jsem začala kvůli synovi.
A to málo, co dělám teď, bude mít dopad,
nebo to nějak ovlivní jeho děti a jeho vnoučata.
Vidíš, co ona?
Tohle by měli vidět holky a kluci.
Jak někdo každý den dře,
překonává neúspěchy, ale má motivaci něco vynalézat, aby pomohl lidem.
Hillary, myslím, že jste to zničila.
Asi jo.
- Asi jsem toho odřezala moc. - Koukněte.
- Koukejte! - To je ono.
Chelsea to zvládla.
Děkuji.
- Jedna z nás to udělala líp. - Jo!
- Ale nic neříkám. - Nepovedlo se mi to.
Tohle je výsledný produkt.
Silikon je recyklovatelný a filtr se v přírodě rozloží.
- Mám si ji nasadit? - Jo.
Super.
Dá se používat rtěnka.
Vyfotím to.
Skvělá matka a dcera.
Usmíváme se a jde to vidět.
Jednou z nezlomných a velice kurážných žen je i Jackie.
- Je úžasná. - Je to hasička z New Yorku.
A už léta se zasazuje o to, aby se k hasičům přidávalo víc žen.
Kam jedou? Neměli zapnutou vysílačku.
Kdybych někdy musela být v zákopu,
byla by prvním člověkem, kterého bych tam u sebe chtěla.
Odmala jsem chtěla pomáhat lidem ve vážných situacích.
Nenapadlo mě, že hasičky fakt existují.
Jackie!
Řeknu vám pravdu.
Když jsem se sem hlásila, telefon zvedl jeden hasič.
Ale zavěsil.
Nechtěl mě tady.
Neodradil mě.
- Kolik jich dala? - Víc než ty!
Potřebovala jsem změnit, jak muži na ženy v této profesi nahlíží.
Chtěla jsem každé ženě, která by přišla po mně,
pomoct s tréninkem. Podpořit ji a zaškolit ji.
TAKTICKÉ CVIČENÍ
Na přijímačkách je velká konkurence. Zkouší to přes 40 000 lidí.
- Ty jo. - A kolik se jich dostane do praxe?
Záleží na třídě. Víte, jak to vím? Mám takovou mantru.
- Jakou? - Pamatuješ si to?
- Jo! - Bože. Tak jo. Můžu?
- Nahlas. - Dobře.
Tak. Právě je tady 311 lidí, kteří mají obrovskou motivaci
dostat se do zkušební doby k newyorským hasičům.
K rychlým, bystrým, modrým ďáblům.
Hurá, hurá, hurá!
- To je na potlesk ve stoje. - Jo.
Musí se u toho křičet.
Jasně.
Jsou stejné nároky na muže i ženy.
Třicet kliků, třicet sklapovaček, musejí to udělat všichni.
Uběhnout dva a půl kilometru pod 12 minut.
- Čtyři shyby. - To nedám.
Už jsem si říkala: „To zvládnu. To zvládnu. To ne.“
- Chci, aby v každé newyorské hasičárně… - Jo.
- …byla minimálně jedna hasička. - Jistě.
- V roce 2006 jsem byla 29. žena. - Jo.
Dostat se na 30 zabralo šest sedm let.
Prostě nesmysl.
Chtěla jsem to změnit a přemýšlela, jak nabrat nové lidi.
Řekla jsem si, že půjdu na všechna sportovní utkání
každé školy, každé vysoké, a ukážu jim, jak to v mé práci chodí.
Takže jsem to udělala a počet hasiček se zečtyřnásobil.
- To je dobrý pocit, ne? - Skvělý.
Nebýt Jackie, tak hasičkou nejsem. Předtím jsem ani žádnou neznala.
Jako záchranářka jsem sledovala, jak hasiči vbíhají do budov.
Lákalo mě to. Chtěla jsem to taky.
Ale až jste uviděla nějakou hasičku…
- Ano. - …tak vám to došlo.
- Že to zvládnete taky. - Ano.
Ptají se vás lidé pořád dokola třeba na to,
- jestli jste opravdu hasičky? - Pořád?
Ve výstroji jste na tom jako chlapi. Nejde poznat, jestli jste žena.
Ale když je po všem, tak si sundám helmu a většinou následuje stejná reakce.
Lidi vytáhnou mobil a říkají: „Vždyť to je holka!“
- Jsme takoví jednorožci. - Jo.
Řvou: „Holky do toho!“
Ale kolegové si říkají: „Jo, holky.“
Trochu žárlí.
Když se mi poštěstí držet trysku a je všude přede mnou oheň,
nemůže nikdo říct, že nejsem dobrá, když to uhasím.
„Ona to uhasila? Ona?“
- Jo. - Takové reakce mám ráda.
Nemám radost, že tu hoří.
Mám radost, že vám můžu pomoc, když to nejvíc potřebujete.
Když to potřebují.
Rychlý nástup.
- Jackie, vezmi hasičák. - Provedu.
Když na něčem dřete, získáte jistou sebeúctu.
Dáte do toho všechno, svůj pot i krev.
Když toho dosáhnete…
Pardon. Vteřinku.
Nikdo vám to nevezme.
Byla hrozná dřina se sem dostat.
Jsem čtvrtá žena, co jezdí na výjezdy.
Nechtěli mě, a teď to tady reprezentuji.
Když nějaké holce řeknu, že jí pomůžu,
tak se s ní budu po večerech učit, budu s ní chodit běhat a trénovat ji.
Udělám všechno pro to, abych ji získala.
Jsem v jednotce 270. Najděte si mě.
Je to tady, Chelsea. Teď…
Jako učit zavazování tkaniček.
- Ano. Tohle ohrňte. - A můžeš si to oblíct.
- Pohupovat? - Ano.
- Helmu. - Provedu.
Tak, tomuhle testu říkáme černá mamba.
Chytnete ji a budete ji vytahovat.
- Budete makat. - Nepůjde mi to.
- Ale jo. - Tak do toho.
- Je to skoro jako tanec. - Jo.
Tak.
- Věříme jí, že? - Ano.
- Jasně. Můžu. - To dáte. Podávejte.
Zvládnete to sama.
- Sledujte. Tahejte. - Ne.
- Čtyři minus. - Jako známka? Ne trojku?
Rychleji.
Rychleji. Moc si vykračujete. Nejste na Champs-Élysées.
- Honem, honem. - Pojďte.
Vidíte? To je ono. Rychle. Naléhavě.
Bum! To zvládnete.
- O jeden výš. Tak. - Dobře.
Držte to oběma rukama.
- Přede mě. - Tak. Můžu.
Jo? Kruhy. Jako já.
Krok dopředu. Teď.
- Skvělá práce. - Jo.
Máma je na mě hrdá.
Naše hasičky jsem uznávala už předtím.
Hlavně ty drsné hasičky jako Jackie.
Ale když jsem si oblékla výstroj a snažila se zvednout hadici,
- uznání se zvýšilo. - Jo.
A to jsi ani neměla to těžké vybavení.
Jo, měla jsem na sobě asi polovinu.
- Bylo to pokořující. - Jo.
A jsem ještě víc v úžasu a také plná vděku.
Ale o tobě si myslely, že to zvládneš.
- Jo. - Na mě se podívaly a řekly si,
že se můžu leda dívat.
Ale povzbuzování ti šlo.
Teď jdeme za Kimberlé.
- Ztělesněná kuráž. - To ano.
Vymyslela slovo intersekcionalita.
Je jednou ze zakladatelek kritické rasové teorie.
Je to myšlenka, že je rasismus
už od období otroctví zakomponován do politiky a do zákonů…
BĚLOŠI MAJÍ VÝHODY
…což má dalekosáhlé důsledky pro společnost.
JSME BUDOUCNOST
Ona pomohla lidem pochopit…
CHCEME ROVNOCENNOST
…jak jsou rasismus a nerovnost v Americe pevně zakotvené a udržované.
Je to průkopnická právnička, profesorka na právnické fakultě a urputná bojovnice.
NECHCEME WOKE
Někteří lidé její práci zpochybnili
ve snaze zabránit v amerických školách výuce opravdových dějin.
NEUČTE DĚTI KRITICKOU RASOVOU TEORII
Nebudete moje děti učit, že jsou rasisté jen proto, že jsou bílé.
Hanba!
NEUČTE JE NENÁVIST
Hanba!
Navzdory tomu všemu se Kimberlé nebojí konat.
- Dobrý den! - Zdravím!
- Jak se máte? - Zdravím!
- Těší mě. - Moc ráda vás vidím.
Je mi ctí.
Jsme rády, že si můžeme popovídat. Vy jste totiž v první linii.
Máte odvahu a už roky se nebojíte mluvit.
- A je to čím dál těžší. - Ano.
Za našich časů dokázalo pouhých osm procent středoškolských studentů
správně vysvětlit příčinu občanské války.
A to bylo před tím, než byly současné tendence přemazávat dějiny.
V základu tyto problémy tedy řešíme s nepříliš vzdělanou veřejností.
Kritická rasová teorie se nesnaží napadat bělochy.
Ne.
Neříká, že je Amerika nejhorší ze všech států.
Vysvětluje, jaké konkrétní události se staly
a jak k tomu dopomohlo právo.
Potřebujeme dát lidem konkrétní příklad kritické rasové teorie,
aby pochopili, co se teď musí stát.
A proto jsme zde.
Kritickou rasovou teorii občas přirovnávám k archeologii.
A že nějaký neznámý příběh nějakého černocha se udál kousek odtud.
Seneca Village byla úspěšná komunita
převážně Afroameričanů, co vlastnili pozemek.
Vše ale bylo zničeno, aby to ustoupilo nynějšímu Central Parku.
- Věděla jste o tom už dřív? - Jenom něco málo.
Protože se to ututlalo.
Neexistují odtamtud žádné fotografie.
O té pestré komunitě, která tady žila, víme z archeologických vykopávek.
„Before Yesterday We Could Fly“ je výstava o afrofuturismu,
která sdružila umělce, aby ztvárnili, jak by vypadal dům v Seneca Village,
kdyby přežil dodnes.
MÁSELNICE KONVICE
NÁDOBA
Neuměla jsem si představit, jak bude vypadat
přechod z minulosti do současnosti a do budoucnosti.
TALÍŘ
Je to úchvatné.
MALOVANÝ HRNEK POPELNÍK S KORUNOU
Tenhle starý krb vypadá skoro jako nějaká brána,
která člověka přenese do budoucnosti.
Ve mně to evokuje ztrátu majetku
za ta staletí.
Byly tam tři kostely, 50 domů, dvě školy a hřbitov,
když Seneca Village zničilo město New York v roce 1857.
Jeden výtvarník založil své dílo na výzkumech
a zakomponoval ho do této tapety, která je všude tady na stěnách.
ZMAŘENÁ PROSPERITA A POTENCIÁL (A ZAS A ZAS A…)
Je to příběh o lidech, co neměli politickou moc,
vymahatelná práva,
a to ani když hráli tu naši hru, když dřeli a vydělávali.
Sice dělali to, co jim nařídili,
ale pořád byli součástí skupiny lidí, které mohl stát vyvlastnit.
Líbí se mi ta váza s Harriet Tubman.
VYKOPANÉ PODZEMÍ
Hodně lidí si totiž neuvědomuje, že bohatství USA,
to, co činí náš stát tak mocným, vzešlo od černošských žen.
V roce 1790 zde bylo 700 000 otroků.
Těsně před občanskou válkou už čtyři miliony.
Kde se tady vzali?
To už bylo po zákazu obchodu s otroky.
Jak se to tedy stalo? Jak?
Když se zamyslíte nad tím, na čem je tato země založena,
jsou to černošské ženy.
Ale nikdo o tom nemluví, protože tyto dějiny se taky tutlají.
Hodně výtvorů souvisí s vlasy.
To jsou takzvané bantuské drdoly.
Vlasy sčesané nahoru. Inspirativní.
Nejradši mám tenhle hřeben na afro a kulmovací kartáč.
HŘEBEN
KULMOVACÍ KARTÁČ
Představuje můj složitý vztah s mámou, pokud šlo o vlasy.
Máma byla skoro ve všem radikální, až na vlasy.
Byla to učitelka.
Byla přesvědčená o tom, že přirozený účes, hlavně černochů
není profesionální.
- Chránila vás. - Ano.
Chtěla, abych měla co nejvíc příležitostí, aby mě lidé nepodceňovali
kvůli mému účesu.
Když tedy vidím tenhle hřeben,
vzpomenu si na chvíli, kdy jsem konečně mohla mít afro.
Zbožňovala jsem Angelu Davis
a vzpomněla jsem si, jak jsem ji viděla na videu,
jak se během soudu projevuje.
Pořád dělala tohle a já to chtěla taky, chtěla jsem být jako ona.
AKTIVISTKA
V současnosti jsou v USA místa, kde by mě za takový účes vyhodili.
- V některých státech platí „CROWN Act.“ - Jo.
CROWN ACT JE ZÁKON ZAKAZUJÍCÍ DISKRIMINACI NA PRACOVIŠTI
NA ZÁKLADĚ TOHO, JAKÝ MÁ KDO ÚČES.
Ve většině států
však můžete kdekoho diskriminovat kvůli dredům, copánkům…
Náhoda, že to nosí zrovna černošky.
Náhoda, že zrovna my.
A říct, že to nevypadá profesionálně, je stejné jako říct,
že na lidi jako jsme my nejsou ostatní zvyklí.
Pak jsem se na to podívala šířeji a zjistila, že nejde jen o jeden zákon.
Jde taky o feminismus.
Taky o to, že jisté zkušenosti černošských žen
se do feminismu moc nepromítaly.
Ale na hodně z toho se pozapomnělo.
Je to rasová diskriminace.
A pomocí kritické rasové teorie
se to snažím vyhrabat z propadliště dějin.
Je to takový archeologický nástroj.
Chceme se podívat, na čem stojíme, a odkrýt neznámé příběhy.
Moc lidí neví, že prvními žalobci ve většině případů
sexuálního obtěžování byly černošky.
Neví, že Rosa Parks odstartovala svoji kariéru tím,
že bránila jednu černošku, která byla hromadně znásilněna.
Často tedy chci vytvořit novou představu, třeba u Rosy Parks,
a nepředstavovat ji v momentě, ve kterém ji vidí většina lidí,
ale v momentě, co se stalo předtím.
Chci dohlédnout na to, že za 200 let
Sojourner Truth a Angela Davis a snad něco i ode mě
bude lidem přístupné a nebude se to muset odkrývat
jako třeba Seneca.
Myslíme si, že jste kurážná žena
nejen proto, že jste vytvořila nesmírně užitečný nástroj,
jak přemýšlet o našich dějinách,
ale hlavně proto, že píšete dál a nestáhla jste se do ústraní.
Snažíte se vykopat příběhy lidí,
aby je mohli ostatní vidět, ocenit a porozumět jim.
To je opravdu náročné, Kimberlé. Velice náročné.
Máte naději, že se situace zlepší?
- Podle mě jsem tvrdohlavá. - To se mi líbí.
Nikdo mi nebude říkat, že mám mlčet.
Nikdo mi nebude říkat, že to, co vykládám, není pravda.
Nikdo mi nebude říkat, že to je jedno.
Jak lidé naloží s tím, o čem píšu, nedokážu kontrolovat.
Ale když existuje koncept něčeho, co lidé budou znát z vlastní zkušenosti,
budou si těchto konceptů vážit
a budou bojovat, aby si je udrželi. V tomhle vidím tu naději.
Tomu říkám odvaha.
To musí být.
Žijeme ve velmi překotné a náročné době.
A hodně se toho děje.
„Podle průzkumů celých 10 % Američanů nevěří na globální oteplování.“
„Jsi snad vadnej?“
Člověk musí dokázat věřit svým blízkým.
To je ono.
Jdeme tančit.
A zkoušet i něco, co třeba nebude fungovat.
Tohle jsem měla odříznout.
Jste skvělá.
Děláte zábavnou a úžasnou show, ale je za tím něco víc.
Máte ten pocit? Že to má nějaké poslání?
Doufám… Myslím, že ano.
A sem tam mi někdo napíše něco ve stylu:
„Jsem ráda, že jste to řekla,
protože to cítím stejně, a děkuji vám za potvrzení mého názoru.“
To mi přijde důležité.
Pořád mi někdo říká, ať už jdu do důchodu, ale já chci pomáhat.
Nejste v tom samy. Najděte mě. Jestli potřebujete povzbudit, udělám to.
Stačí pomalé krůčky. Pokrok o jedno procento každý den stačí.
Pokrok pak uvidíte zpětně.