METROPOLITANI KUNSTIMUUSEUM
Ma armastan Meti.
See on üks mu laste lemmikpaiku.
Ilmselt terves New Yorgis.
Charlotte ja Aidan ei saanud üle sellest,
et mõnda iidset keelt ei ole enam olemaski.
Ja ma mäletan, et tundsin aukartust sama asja ees,
õppisin seda neljandas klassis.
Jah, ma ei mäletagi selle õppimist.
See on imeilus. Vaata. - Jessas.
Jahijumalanna Diana.
Selles erakordses ruumis viibides hakkad alati mõtlema ajaloole
ning neile, kes on valmis panustama ja oma arvamust häälekalt avaldama.
Loodan, et kui me räägime nende naistega ja neile tähelepanu juhime,
mõistab rohkem inimesi, mida tähendab oma panuse andmine.
Et rohkem inimesi näeb seda, et igaüks meist saab oma hääle kuuldavaks teha.
Ma armastan seda.
Ma olen siin, olen uhke ja ei mõtlegi vabandust paluda.
Show' materjal on koos.
NAISED ANNAVAD OMA PANUSE
NEW YORGI OSARIIGI PÕHJAOSA
Hillary Clinton ja Chelsea Clinton tulevad täna sellesse majja…
SAATEJUHT/KOOMIK
…minuga mängima.
Uskumatu, et nad mulle mõtlesid.
„Kuule, su tegevus meeldib meile. Räägime sellest.“
Täitsa pöörane.
Mulle meeldis väga Amber Ruffinit vaadata,
sest tema energia on lihtsalt võrratu.
Olen jälginud teda aastaid saates „Late Night with Seth Meyers“
ja nüüd „Amber Ruffini show's“.
Tahaksin väga tema sõber olla.
Ootan kohtumist väga.
Valmistumiseks
panin ma välja mõned laimid, et Margarita-kultuuri esile tõsta.
Margaritasid austan ma alati.
Siin me oleme, Hudsoni jõe kaldal.
Imeilus.
Tere! - Hei!
Tere tulemast. Tulge sisse.
Tere!
Kas ma sind kallistada võin? Test oli negatiivne.
Jah! Miks mitte?
Tähistame su negatiivsust! - Jah!
Need on mu isa ja ema.
Kui nad mind Second Citys vaatamas käisid. - Ei!
Ma esinesin Chicagos seal.
Lapsena arvasin, et minust saab postiljon.
Saad õues olla, ringi jalutada, nunnusid pükse kanda… Mul oli õigus.
Aga ei, ma kolisin Chicagosse, et osaleda Second City etendustes.
Suurepärane koht. - Fantastiline.
Siis kolisin Amsterdami, esinesin Boom Chicagos.
Boom Chicago on teater Amsterdamis,
seal on mänginud sellised kuulsused nagu… - Sina.
…Amber Mildred Ruffin,
Jason Sudeikis,
Seth Meyers, Jordan Peele.
Ja siis kolisin Los Angelesse, sest olin viimaks piisavalt enesekindel, mõtlemaks:
„Olgu, kui mind võeti Second Citysse ja Boom Chicagosse,
ehk saan teha näitlemisest või komöödiast karjääri.“
Aga ei, LA-s ma põhiliselt kirjutasin.
Sest keegi ei öelnud:
„Tahame 35-aastast mustanahalist daami, kes on ka paras nohik.
Kirjutasime talle rolli…“ Ei, seda ei tee keegi.
Mõtlesin: „Hästi.“ Sai selgeks, et kui ma midagi teha tahan…
Pead ise kirjutama. - Just nii.
Sel kevadel…
Lugu mustanahalisest naisest, kellest sai maailmakuulus teadlane,
andekas tšellist
ja aktivist. - Muutuste aeg on käes.
Ja mehest, kes oli samal ajal valge nahaga.
Mikker oli liiga kõrgel, aitasin.
See on tänu mulle korras.
Kui ma Seth Meyersi juurde tööle läksin,
olin hilisõhtuste jutusaadete stsenaristidest ainus mustanahaline naine.
Mis aastal?
2014.
- Jah.
Üldse mitte ammu.
Aga kui George Floyd mõrvati,
ütlesin: „Kuulge, politsei on mind oma miljard korda ahistanud.
Võiksin rääkida neid lugusid otse kaamerasse.
Lood sellest, kui arvasin, et politsei mu tapab.“
Olin teismeline ja värskelt autot juhtima õppinud.
Elasin Chicagos,
sõitsin õnnelikult mööda tänavat.
Olin vist teel peole.
Vana valge nahaga võmm näeb noort mustanahalist.
Ta tõmbab relva välja ja karjub:
„Seis! Käed kapotile!
Peata see auto!“
Mõtlesin, et nii ma siis surengi.
Rääkisin uue loo sel nädalal igas saates.
Ja täna said mul lood otsa.
Nali. Neid on veel.
Olin seda saadet üsna kaua teinud.
Ja see oli… „Te tunnete mind. Ma olen põhimõtteliselt…
Olen tobu, täielik nohik,
mitte mingiski mõttes ähvardav.
Ometi koheldi mind niimoodi.“
Ja see puudutas vist paljusid,
sest polegi vahet, mida sa teed.
Kui „õige“ võmm su leiab, teeb ta seda, mida ikka.
Kuidas see teisi stsenariste ja su töökaaslasi mõjutas?
Kas su valged kolleegid olid üllatunud?
Muidugi. Kõik ütlesid, et neil polnud aimugi.
Ja see teekond võttis, ma ei teagi, ilmselt umbes kaks aastat.
Tead mis, Loretta? Sul pole vigagi.
Aitäh, Earl.
Mingil põhjusel huvitab mind sinu austuse ärateenimine.
Võid ükskõik kust leida täiesti geniaalse mustanahalise stsenaristi.
Neile pole ju võimalust antud.
Nad on rüganud, kõvasti tööd teinud.
Nii et kui sa nendeni jõuad, on nad stardiks valmis.
Ja olen avastanud, et nii on see ka „Ruffini show'ga“.
Naine. - Kes.
Annab. - Tagasi.
Kõik. - On.
Suurim. - Geenius.
Kaotaja.
Faktid.
Hillary lajatab täiega. Üritab vist siia tööle saada.
Ma olen siinsamas, üldse mitte kaugel!
Tere tulemast. See on kirjutamistuba.
Kõige õnnelikum ja meeldivam koht maailmas.
Kui me sinuni jõuame, on sul juba idee soolas.
Selge. Hästi.
„Amber Ruffini show'd“ tegema hakates oli mu esimene mõte:
„Kui kaugele minna saame?“
Sest mustanahalistena kirjutame me otsekui sordiini all.
Seega julgustan teid pakkuma välja täpselt seda, mis teie suust välja tuleb.
Isegi sind, Ian.
STSENARIST
Minu sketš: „Amber pealelugemisega“. Amberi show'd toimetavad
kriitilise rassiteooria kriitikud.
„Olen uhke mustanahaliste vastupidavuse üle.
Nad alustasid…“ - Heast kohast!
„…kuid suutsid läbi lüüa.
Kui me saabusime siia…“ - Kruiisi!
STSENARIST
„…laevadel, teadsime, et ees olid…“
Lõbusad! - „…ajad.
Juhindusime kangelastest nagu Martin Luther King,
Rosa Parks ja Malcolm…“ - Jamal Warner.
Ja nii edasi.
Võrratu. See on suurepärane.
Kui sinu kirjutised on suunatud sellele, mida nimetatakse
tavamaailmaks ja tavapublikuks,
tead mustanahalisena, et pead kõik oma kultuurilised viited
kokku pressima.
Nagu, ma ei saa rääkida Babyface'ist ega Mack 10-st.
Ma ei saa rääkida… Ma ei teagi. - „Oodates ainuõiget“.
Filmist „Oodates ainuõiget“. Ega sellest: „Kenneth!“
Nii et see kahaneb. - Sa räägid Jamalist.
Denise!
„COSBY SHOW“ 1. HOOAEG
Ei meeldi?
Küsi uuesti.
Igaüks esitab viis Malcolm-Jamal Warneri nalja.
Ja siis on tulemuseks mustanahaliste erisaade, musikesed.
Võtame sordiinid maha ja te võite öelda, mida tahate.
Ja sa saad olla sina ise.
Nii et pingutage rohkem.
Mina töötan niimoodi:
tahan, et inimesed tunneksid, et neid ei püüta lollitada.
See on mu peamine eesmärk.
Nii et kui Kyle Rittenhouse'i kohtuotsus teatavaks tehti, murdis see mu südame.
Mõtlesin: „Noh, mina tunnen niimoodi,
aga tahan, et teie ei tunneks. Ma toetan teid.“
Mõned minutid enne seda, kui me saadet salvestama hakkasime,
vabastati Kyle Rittenhouse, kes tappis kolm inimest
Black Lives Matteri meeleavaldusel, kõigist süüdistustest.
Ma ei lasknud seda kohtuotsust veel oma aju ega südame lähedalegi.
Aga neid sõnu välja öeldes olin ma lihtsalt kohutavalt kurb.
Mind ei huvita Kyle Rittenhouse. Mind ei huvita see rassistist kohtunik.
Ja mind ei huvita, kui… see vandekohus olema pidi.
Valged on aegade algusest peale isegi mõrvast puhtalt pääsenud.
See mind ei huvita. Mind huvitate teie.
Ja uskumatu, et ma seda ütlema pean, aga te olete olulised.
Maailm, milles me praegu elame… Ja me kolmekesi teame seda.
Sõna võtmine, oma arvamuse avaldamine, on ohtlik tegevus.
Ja seetõttu on väga raske ka aina tagasi tulla,
et inimesi harida, informeerida, mõtlema panna.
Ometi teed sa seda. Kuidas?
See on ju meie loomuses: inimesi aidata ja teha nii, et nad end hästi tunneksid.
Sinu loomuses.
Aga kõigi loomuses pole sugugi teisi aidata ja hästi tundma panna.
Enamik meist tahab kallistusi, suudlusi ja seljale patsutamist.
Olgu. Me kirjutasime mõned sketšid, ja sinu jaoks on meil eriline sketš.
Äge. - Kas loeme koos?
Suurima rõõmuga.
Ja Chelsea… - Jah, proua?
…äkki kandideeriksid Chelsea rollile?
Üritan end asendamatuks muuta.
„Täna ühinevad minuga erilised külalised, Hillary ja Chelsea Clinton.
Põnevaid teemasid on palju ja…
Oot-oot. Mis see on?“
„Mis asi?“ - „See.“
„Näeme imeilusat sädelevat pükskostüümi mannekeeni torsol.“
„See on kõige oivalisem pükskostüüm, mida ma elus näinud olen.
See on liiga uhke, aga aitäh, ma jumaldan seda.“
„Millest sa räägid? See ei ole kingitus.“
„Noh, ma olen oma pükskostüümide poolest lausa kuulus.
See on minu stiil ja kindlasti ei pahanda keegi,
kui ma selle endale võtan.“
„Oot-oot, ka mina kannan tihti pükskostüüme.“
„Ei tahaks oma staatusele rõhuda, aga ma olin siiski välisminister.“
„Täpselt. Olid.“
„Lahendame asja mõistlike täiskasvanutena.
Üks seisab ühel pool tuba, teine teisel pool. Las kostüüm otsustab.
Daamid, kohtadele!“
„Tule, pükskostüüm. Tule emme juurde!“
„Pai pükskostüümike!
Tule aga siia ja roni mulle jala otsa, va marakratt!“
„Kas sa maiust soovid? Mul on!“
„Tule siia! Tule.“ - „Tule siia!“
STSENARIST
„Mannekeen kõhkleb hetkeks ja sööstab siis stuudiost välja.“
„Ei!“
„Ta on läinud.
Loodame, et ta leiab armastava kodu.“
„Näeme pükskostüümi kontoriukse ees seismas.
Ukse taga seisab Rachel Maddow.“
„Vaata aga! Tule aga siia ja roni mulle jala otsa, va marakratt!“
PEASTSENARIST
Jah!
See oli vahva.
Valulik, kuid vahva.
Ma ei suuda teid ära tänada. Milline võrratu kogemus!
Olin kirjutamistoast vaid kuulnud.
Siin see on!
Amber ei taha küll uhkustada…
STSENARIST
…aga mustanahalise naiskoomikuna
on tema tegevus tohutult inspireeriv.
Nagu, ta… Ta purustab tõepoolest piire.
Eks ole? See…
See on väga lahe. - Tõeliselt südikas.
Sellepärast siin olemegi. - Saan viis plussi.
Olgu. Ülejäänud päev näeb välja selline.
Lõikame laimid tükkideks, teeme Margaritasid.
Selleks laimid siin on.
Jube lõbus pärastlõuna, eks?
Jessas. Üks lõbusamaid pärastlõunaid üldse.
Meil oli väga tore.
Me õppisime palju ja naersime tohutult.
Tõsi.
Huumor on põnev tööriist, millega midagi muuta.
Tunnen huvi,
kuidas teised südikad inimesed emotsionaalse tasakaalu saavutavad.
KUSINA PINOY BISTROO
Kuulsin, et siin saab tantsima õppida.
Jah!
Pr Hillary. Esimene samm…
Ma lükkan oma tütre esiritta.
Seisan tema taga. - Saada mind sisse, treener. Olen valmis.
Tantsugeen jättis ühe põlvkonna vahele.
Ärge pange mind proovile.
Ma maandan ennast rivitantsuga.
Olen töötanud õena üle 40 aasta.
VANEMÕDE
1979. aastast.
Olen pärit Filipiinidelt.
Nooruses otsid põnevust,
tahad oma kodumaalt lahkuda. Miks mitte minna Iraaki?
IRAANI-IRAAGI SÕDA
Belinda on töötanud sõjatsoonides,
hoolitsenud patsientide eest AIDSi-epideemia kõrgpunktis.
KOOS AIDS-I VASTU
2020. aastal leidis ta ennast Queensis koroonaepideemia epitsentrist.
ÄRA SISENE ISOLAATOR
Oma panuse andmisest rääkides…
Belinda, sa oled inimesi lohutanud ja päästnud elusid.
Aga arvestades kõike, mida sa õena kogenud oled…
Kas sa ei öelnud, et koroonapandeemia oli sinu jaoks selgelt kõige raskem?
Ma olen surma näinud.
Aga mitte nii palju kui sel korral. Surijate hulk…
Ja selle lakkamatus. - Jah.
See ei lõppenudki.
Ma lugesin kusagilt,
et 4% USA õdedest on pärit Filipiinidelt.
Filipiinlased, jah. - Jah.
Ja 30% koroonasse surnud õdedest olid samuti filipiinlased.
Ja mõned su kolleegid haigestusid koroonaviirusesse.
Jah, üks meie õdedest suri.
Posttraumaatiline stress vaevab mind vist siiani.
Tundsin esimest korda, et ma ei ole ometi Ameerikas.
Olen jälle sõjatsoonis.
Ja asi on hullemgi.
Ka mina haigestusin koroonasse.
Ja oma patsientidele mõeldes… No teate, kui nad ei saa hingata
ja tõmbuvad siniseks…
Näed lihtsalt, kuidas nad su silme ees surevad.
Ja siis tekkis ka mul endal õhupuudus. Ma kartsin kohutavalt.
Mõtlen kõigist eesliinitöötajatest kui tohutult südikatest inimestest.
Ja ma olen väga tänulik sulle
ja kõigile sinusugustele, kes näevad vaeva,
et oleksime terved, hoolitsevad me eest… - Jah.
…kui me haiged oleme. - Jah.
Olen tänulik ja palun vabandust, et me teilt nii palju nõuame.
Õdede kahe viimase aasta katsumused on kohutavalt rasked olnud.
Ja see kestab ikka.
Selles oli ka häid asju. Teate?
See restoran, kõik ümberkaudsed restoranid
saatsid meile süüa. Hommikul, lõuna ajal ja õhtul.
Ja siis saadeti meile kõikjalt kirju.
Kohe, kui ma haiglast väljusin,
kuulsin, kuidas autodes istuvad inimesed signaali lasid.
Nad avaldasid meile austust.
See tekitas tohutult hea tunde. „Selge, nad on koos meiega.“ Teate?
Me… Ma ei olegi üksi. Meie ei ole üksi.
Arvasime, et oleme oma võitluses üksinda.
Aga ei olnud.
Kas tantsime veel?
Jah. Teeme ära. - Jah.
Olgu.
Üks, kaks, kolm ja neli.
Tagasi, kuus, seitse ja kaheksa.
Pean seda iga nädal tegema.
Eks ole? - Sa oled nii hea mängukaaslane.
Ma imetlen inimesi,
kes leiutavad asju, mis arendavad inimkonda,
aitavad meil kõigil lahendada probleeme ja vastata küsimustele.
Vajame selliseid inimesi rohkem.
Eriti naisi.
Olen jätkuvalt hämmingus, et alla veerandi USA patentidest
väljastatakse naistele.
Ma ei kohtu tihti inimestega, kes on niivõrd motiveeritud midagi muutma,
et valmistavad oma koduköögis midagi, mis teisi inimesi aidata võiks.
See meenutab narkolaborit, aga ei ole seda.
Tavaliselt teeme me selles köögis süüa.
LEIUTAJA/ETTEVÕTJA
Aga täna valmistame silikoonist maski.
Kohtusin Alice'iga Puerto Ricos pärast seda kohutavat orkaani.
ORKAAN MARIA
Mäletan selgelt jutuajamist emaga, kui ta viie aasta eest Puerto Ricos oli.
Küsisin vist, kuidas tal läheb, ja ta vastas:
„Kohtusin just hämmastava naisega!
Ta leiutas SolarPuffi!“
ERINEVAD KATASTROOFIPIIRKONNAD
Operatsioone tehti keset tänavat,
ainsaks valgusallikaks olid taskulambid.
Ning Alice leiutas kokkupandavad ja kaasaskantavad päikesevalgustid.
Need olid nii praktilised, tõepoolest täiesti geniaalsed.
Oma panuse andmine… No tema on suurepärane näide.
Issand!
Kas sa suudad seda uskuda? - Issand!
Nii tore sind näha!
Lõpuks ometi kohtun sinuga! - Tere!
Tere tulemast mu tagasihoidlikku elamisse.
Me oleme nii õnnelikud. - Ja põnevil.
Kuidas sinusuguse leiutaja
ja disaineri peas sündinud ideest selline asi saab?
On selline ütlus:
„Murelik ema teeb paremat uurimistööd kui FBI.“
Mu poeg sündis astmaatikuna.
Uurisin asja
ja sel ajal oli New Yorgis igal neljandal lapsel astma.
Umbes 300% rohkem astmat kui ülejäänud riigis.
Ja siis ma päikeseenergiale keskendusingi.
Kartsid, kuidas mõjutab hingamist… - Täpselt.
…noh, fossiilkütuste tootmisel tekkinud saaste. Jah.
Seitsekümmend viis protsenti New Yorgi reostusest on pärit hoonetest,
mitte autodest.
Hooned on vanad ja ebatõhusad. - Jah.
Jahutussüsteemid ja valgustus on kogu aeg sisse lülitatud.
Kõige võimsam energiaallikas on Päike, see energia jõuab iga päev Maale.
Miks mitte kasutada lihtsat päikesevalgustit, mis oleks ka ilus?
Mitu versiooni sa enne seda valmistasid?
Umbes… 168.
Oh sa. - See on suurem valgusti,
mis on kogukam ja millega saab ka telefoni laadida.
Nüüd sa küll lihtsalt eputad.
Me areneme veel.
Aga asi on praegu ootel, sest pandeemia ajal…
Võib vist öelda, et suund muutus.
Arstide nägudel olid õudsed haavad.
Arstidel, õdedel ja teistel haiglatöötajatel.
Täpselt.
Nende näod olid musta- ja lillakirjud.
Ja siis veel kurdid inimesed,
kes peavad nägema kõneleja suud ja nägu.
Aga maski kandes oleme ilma näota.
Tunnen, et meie inimlikkus on maha lõigatud.
Naabritest möödudes ei tunne me neid enam äragi.
Ja kõik need plastist tehtud maskid
visati ju minema.
Need on tehtud polüpropüleenist,
on üliohtlikud ookeanis ja prügimäel ning tapavad vee-elustikku.
Ookeanis peavad need vastu 450 aastat.
Igas riigis visatakse minema miljardeid näomaske.
Ma ei teadnud, et nii palju.
Aga loogiline jah, et räägime miljarditest.
Ja praegu on 21. sajand. Miks…
Mille kuradi pärast kanname me ikka maske, mis on odavad vaid tootjatele?
Kui riik lukus oli, tegin ma oma köögist labori.
Nii et kana küpsetamise asemel
hakkame me valmistama äärmiselt algelist maskiprototüüpi.
Osaliselt keemiakatse, osaliselt, noh, Julia Childi köök.
Armastan nii keemiat kui ka kokkamist. - Thomas Edison.
See siin on kuivamist kiirendav lahus.
Vaadake seda süstalt. Olgu.
Olen valmis. - Ja siin on silikoon.
Tõmba. Sega need kokku. Sega aeglaselt. - Hästi.
Kiirelt segades… - Mis juhtuks?
…on mulle liiga palju.
Laula omaette John Lennoni, noh…
Mulle meenus vaid lastelaul.
Sa ei tee… - Mu lapsed on väiksed.
Bussirattad käivad ringiratast
Näed, et see muutub paksemaks.
Tee keskele loik.
Äärte järgi, kuni see lihtsalt, noh, alla nõrgub.
Sa oled väga osav. Vaata aga.
Kas olen?
Millal sa oma maski arendama hakkasid?
Kui palju pärast pandeemia algust?
Märtsis või aprillis.
Siis päris alguses. - 2020. Jah.
Aga masstootmisse sobiliku prototüübi valmimine võttis aega terve aasta.
Miks nii kaua?
Sa ei usuks, kui paljud ütlevad, et seda on võimatu saavutada.
See pole varem õnnestunud, järelikult ei õnnestu ka sul.
Ja tohutult raske on leida kedagi, kes prooviks seda valmistada.
Ja mis nüüd saab?
Paneme selle ahju.
Tavalisse ahju?
Su küpsetusahju? - Jah.
Tahtsime väga just sinuga rääkida,
sest sa üritad välja mõelda, kuidas midagi paremaks teha,
muuta võimalikuks miski, mida sa oma vaimusilmas näed.
Mul on olnud aegu, mil ma vannitoa põrandal looteasendis lamasin.
Aga pärast igat põrumist
õpid sa probleeme ette nägema.
Ja selleks vajad sa kogemusi.
Lõika need ära, et saaksime maski kätte.
Isuäratav, kas pole?
See on nii tohutu ja hirmutav ülesanne, aga kui suudad, noh,
teha selle ühe sammu…
Lahendada ühe probleemi ühe inimese jaoks. - Jah.
Ainus põhjus, miks ma üldse midagi leiutanud olen,
on mu poeg.
Ja kõik mu praegused tillukesed saavutused hakkavad mõjuma,
kunagi mingitki mõju avaldama, tema lastele ja lapselastele.
Kas sa näed, mida tema näeb?
Just seda ma väikestele tüdrukutele ja poistele näidata tahangi.
Et inimene näeb päevast päeva vaeva,
põrub ikka ja jälle, kuid on niivõrd motiveeritud looma leiutisi,
mis inimesi aitaksid.
Hillary, sa vist hävitasid selle.
Vist küll.
Tõmbasin liiga palju ära.
Oh issand. Vaata teda.
Vaata teda! - Tubli tüdruk.
Näe, Chelsea tegi selle. - Aitäh, Alice.
Kumb paremini hakkama sai? - Vaadake!
Ma lihtsalt küsin. - Siin pole küsimustki.
See siin on lõplik toode.
Silikooni saab ümber töödelda, filter on biolagunev.
Kas proovin ette? - Jah.
See on väga lahe.
Ja huulepulka saab ka kanda.
Pean pildistama.
Nii vahva ema ja tütre pilt!
Me naeratame ja sa näed seda!
Üks alistumatu ja kohe kindlasti ka südikas naine on Jackie.
Hämmastav. - Ta on New Yorgis tuletõrjuja.
Ja ta on aastaid töötanud selle nimel, et tuua selle töö juurde rohkem naisi.
Kuhu nad lähevad? Raadio ei ole sisse lülitatud.
Ja ausõna, kui ma istuksin kaevikus,
oleks ta esimene inimene, kelle ma enda kõrvale valiksin.
Väiksena tahtsin ma aidata inimesi raskeimatel aegadel.
Arvasin, et naistuletõrjujaid polegi.
NEW YORGI TULETÕRJUJA
Jackie!
Räägin ausalt: kui ma helistasin, vastas telefonile meessoost tuletõrjuja.
Ta pani toru ära.
Ei tahtnud mind siia.
See ei heidutanud mind.
Mitu Jackie tegi? - Rohkem kui sina!
Pidin muutma meestuletõrjujate suhtumist naistuletõrjujatesse.
Nii et kõiki naisi, kes tulevad pärast mind ja vajavad abi,
treenerit, tugiisikut, mentorit… Mina aitan neid.
TAKTIKALINE TREENING
TULETÕRJEKOOL
Konkurents on tohutu, eksamit teeb enam kui 40 000 inimest.
Ohoh. - Ja mitu inimest väljaõppeni jõuab?
Oleneb kursusest. Kuidas tean?
Sest meil on oma mantra.
Milline? - Kas mäletad?
Jah! - Oh issand! Olgu. Olete valmis?
Valjul häälel! - Olgu.
Proua, kohal on 311 kõrgelt motiveeritud…
TULETÕRJUJA
…ja tõeliselt pühendunud kadetti, proua!
Sale ja armutu sinine masin!
Tahaksin püsti tõusta. - Jah!
Pean karjuma, muidu pole õige, nii et… - Jah.
Samad nõuded meestele ja naistele.
30 kätekõverdust, 30 istessetõusu kõigile.
2,4 kilomeetri jooks alla 12 minuti.
Neli lõuatõmmet… - Annan alla.
Mõtlesin: „Sellega saan hakkama. Sellega ka. Aga sellega mitte.“
Tahan, et igas New Yorgi depoos…
See oli mu eesmärk. - Jah.
Igas depoos vähemalt üks naine. - Jah.
Ja 2006. aastal olin 29. naine. - Jah.
30-ni jõudmine võttis kuus-seitse aastat. See on ju naeruväärne.
Tahtsin seda muuta. Kuidas rohkem naisi värvata?
Ütlesin, et käin läbi kõik spordiüritused,
koolid ja ülikoolid
ning tutvustan ja reklaamin oma tööd.
Ja selle tulemusel on number neljakordistunud.
Hea tunne, eks? - Suurepärane tunne.
Jackieta ma tuletõrjujaks hakanud poleks. Ma ei olnud naissoost tuletõrjujat näinud.
Erakorralise meditsiini tehnikuna vaatasin tuletõrjujaid hoonesse sisenemas.
Seisan ja mõtlen, et saaksin sellega hakkama.
Aga alles naissoost tuletõrjujat nähes…
Jah. - …ütlesid: „Oot-oot.
Ma võiksin seda teha.“ Eks? - Jah.
Kas korduvaid küsimusi on? Näiteks:
„Oled sa tõesti tuletõrjuja?“ - Kogu aeg.
Oled täisvarustuses, teed sama tööd. Keegi ei tea, mis soost sa oled.
TULETÕRJUJA
Aga kui sa kiivri lõpuks peast võtad, on reaktsioon alati sama.
Telefonid tõmmatakse välja ja alati, nagu… „See on ju tüdruk!“
Me oleme nagu ükssarvikud. - Jah.
Hüütakse: „Tegijad tüdrukud!“
TULETÕRJUJA
Ja poisid vastavad: „Jajah. Tegijad.“
Nad on veidi kadedad.
Kui mul veab ja ma vooliku enda kätte saan,
mu ees lõõmab tulemüür…
Kui ma tule kustutan, ei saa keegi öelda, et ma ei kõlba.
„Naine kustutas tule? Tema?“
„Mina jah.“ - Alati hea reaktsioon.
Kahju, et su maja põleb.
Aga tore, et olen kohal ja aitan sind hädas.
Hädas.
Jagame ülesanded.
Jackie, võta kustuti. - Selge.
Hakkad ennast austama, kui millekski kõvasti vaeva näed.
Paned sellesse kogu oma südame, pühendud jäägitult, et eesmärk saavutada.
Ja kui see õnnestub…
Vabandust, üks hetk.
Keegi ei võta seda ära.
Teate, kui raske oli siia saada?
Olen erirühmas läbi aegade neljas naine.
Nad ei tahtnud mind, nüüd esindan oma üksust.
Nii et kui ütlen tüdrukule, et aitan teda,
teen pikki tööpäevi, et teda juhendada, treenida, õpetada.
Annan endast kõik, et teda aidata.
Töötan 270. komandos. Otsige mind üles.
Hakkame peale, Chelsea. Ja sa lihtsalt…
Nagu õpetaks lapsele paelte sidumist.
Täpselt. Vajutame need alla… - Võid sisse hüpata.
Libistan end sisse. - Just nii.
Kiiver pähe. - Just nii!
Nii. Ja nüüd ülesanne. Selle nimi on Must Mamba.
Käed sisse, üks teise järel, ja tõmbad.
Tõmba voolikut. - See ei õnnestu.
Õnnestub. - Tee, mida suudad.
Nagu tantsuliigutus. - Jah.
Olgu.
Usume temasse, eks? - Jah!
Olen valmis. - Saad hakkama. Kaugemalt.
Suudad üksinda ka.
Vaata nüüd. Tõmba. - Ei saa!
Üks pluss. - Üks pluss? Isegi kahte ei saanud!
Pead kiiremini kõndima.
Kiiremini. Sa tipid. See ei ole Champs-Élysées.
Kähku! Kähku! - Kõnni, kõnni, kõnni.
Näe, kui kähku… Just nii. Ja rutem. Kiire on!
Põmaki! Sa saad hakkama.
Üks aste veel. Nii. Hästi. - Olgu.
Ja nüüd hoia mõlema käega.
Tule minu ette. - Olgu, olen valmis.
Valmis? Ring, ring. Nagu mina teen.
Üks samm edasi. Läks!
Sa oled vapper. - Ei noh, muidugi!
Ema mõtleb: „Te ei tunne mu last.“
Ma pidasin meie tuletõrjujatest niigi väga lugu,
eriti meie ägedatest naistest, näiteks Jackiest.
Aga kui panin varustuse selga ja üritasin voolikut tõsta,
lugupidamine kasvas. - Jah.
Ja kõiki raskeid elemente sina ei kandnudki.
Jah. Minu varustus oli ehk poole kergem.
See oli kainestav kogemus… - Jah.
…mis kasvatas mu aukartust ja tänulikkust veelgi.
No vähemalt uskusid nad sinusse.
Tõsi. - Mind nähes ütlesid nad:
„Sina võid vaadata.“
Sa olid võrratu ergutaja.
Nüüd kohtume me Kimberléga.
Südikatest naistest rääkides… - Jessas.
Ta mõtles välja termini „intersektsionaalsus“…
RASSI JA SOO INTERSEKTSIONAALSUS
…ja on niinimetatud kriitilise rassiteooria üks loojaid.
See saab alguse ideest, et meie ajaloos
on rassism, alates orjuseajast,
kootud meie ühiskonda ja seadustesse.
VALGED ON PRIVILEGEERITUD
Ja sellel on laiaulatuslik mõju meie ühiskonnale.
MEIE OLEME TULEVIK
Ta on aidanud nii paljudel mõista…
ARMASTUS ON JÕUD ÕIGLUS
…kuidas rassismi ja ebavõrdsust Ameerikas aina põlistatakse.
Ta on teerajajast õigusteadlane, juuraprofessor ja raevukas eestkõneleja.
LÕPP WOKE-KULTUURILE
Mõned üritavad tema tööd vastuoluliseks nimetada,
et Ameerikas ei õpetataks õiget ajalugu.
LÕPETAGE KRIITILISE RASSITEOORIA ÕPETAMINE LASTELE
Te ei õpeta mu lastele,
et valge nahk nad rassistideks teeb.
Häbi!
EI ÕPETA LAPSI VIHKAMA
Häbi!
Sellest kõigest hoolimata tegutseb Kimberlé edasi.
Tere! - Tere, Kimberlé!
Kuidas elad? - Tere!
EESTKÕNELEJA/PROFESSOR
Rõõm kohtuda. - Issand, kui tore sind näha.
Milline au!
Meil on suur rõõm sinuga rääkida.
Sest sa oled olnud eesliinil,
vastu hakanud ja sõna võtnud juba aastaid.
Ja praegusel ajal on see raskem. - Jah.
Meie eluajal oskab vaid 8% keskkooliõpilastest
öelda välja kodusõja tegeliku põhjuse.
Ja nii oli see juba enne viimast katset ajalugu kustutada.
Nii et avalikkus ei olnud juba alguses neist probleemidest kuigi teadlik.
Kriitiline rassiteooria ei ole rünnak valgete vastu.
Ei.
Me ei ütle, et USA on halvim riik ajaloos.
Ütleme, et juhtusid need asjad,
seadused toetasid kõike seda järgnevalt.
Kui toome inimestele konkreetse näite kriitilise rassiteooria tähendusest,
aitab see neil mõista, mis nüüd juhtuma peab.
Ja selleks me siin olemegi.
Vahel räägin ma kriitilisest rassiteooriast nagu arheoloogiast.
No teate, 180 meetri kaugusel
on lugu mustanahalistest, mida ei räägita.
Seneca Village oli õitsev kogukond,
mis koosnes peamiselt mustanahalistest maaomanikest.
See hävitati, et teha ruumi Central Parkile.
Olid sa sellega kursis?
Olin sellest vaid natuke kuulnud. Eks?
Sest lugu oli maha maetud.
Seneca Village'ist ei ole fotosid.
Niisiis pärinevad meie teadmised sellest õitsvast kogukonnast
arheoloogilistelt väljakaevamistelt.
„Enne eilset võisime me lennata“ on afrofuturistlik näitus,
kus kunstnikud kujutlevad,
milline oleks kodu Seneca Village'is, mida oleks põlvest põlve pärandatud.
VÕIKIRN KANN
PURK
Ma ei osanud ette kujutada, kuidas esitatakse
üleminek ajaloost tänapäeva ja tulevikku.
TALDRIK: STACEY ABRAMS
Ja see on tõeliselt paeluv.
PORTREEGA TASS: MAE JEMISON TUHATOOS (MLK)
See vana korstnajalg on otsekui portaal,
mis viib su teisel pool olevasse tulevikku.
Minu jaoks esindab see omandi kaotamist
sajandite jooksul.
Seal oli kolm kirikut, 50 elumaja,
kaks kooli ja kalmistut,
kui New Yorgi linn Seneca Village'i 1857. aastal hävitas.
Kunstnik on võtnud vanad kaardid ja kasutanud neid
selles võrratus tapeedis, mis väljapanekut ümbritseb.
ÕITSENG JA POTENTSIAAL, VÄLJA TÕRJUTUD (IKKA JA JÄLLE JA…)
See on kõnekas lugu poliitilise võimu puudumisest,
õiguste puudumisest.
Isegi kui sa reegleid järgid, vaeva näed, vara omandad,
teed kõike, mida kästakse,
kuid kuulud inimrühma, kellelt võib kõik alati ära võtta.
Jumaldan seda Harriet Tubmani urni,
sest paljud inimesed ei mõista,
et Ameerika Ühendriikide jõukus,
asi, mis teeb meid kõigist võimsamaks, pärineb mustanahalistelt naistelt.
1790. aastal oli meie riigis 700 000 orja.
Kodusõja eelõhtul oli neid neli miljonit.
Kust nad kõik tulid?
Ja see oli pärast orjakaubanduse lõppu.
Nii et kuidas see juhtus? Kuidas?
Kui mõelda sellele, kes meie riigi esiemad tegelikult on…
Mustanahalised naised.
Aga sellest ei räägi keegi, sest ka see ajalugu on maha maetud.
Juuksed on väga olulisel kohal.
See räägib bantu krunnidest.
Inspireeritud kõrgele kuhjatud juustest.
Ning minu lemmik on see afrokamm ja kuumaks aetav sirgenduskamm.
See võtab nii hästi kokku keeruka suhte minu, mu ema ja juuste vahel.
Ema oli radikaal põhimõtteliselt kõiges. Erandiks olid juuksed.
Mu ema oli õpetaja.
Ta arvas ikka, et loomulikud juuksed, eelkõige mustanahaliste puhul,
ei mõju professionaalselt.
Ta tahtis sind kaitsta. - Just nii.
Loomulikult tahtis ta, et mul oleksid olemas kõik võimalused
ja et mind ei alahinnataks
mu soengu pärast.
Nii et seda afrokammi nähes
mõtlen ma sellele, kui ma lõpuks afrosoengut kanda sain.
Ma jumaldasin Angela Davist
ja mäletan, et vaatasin nii paljusid klippe
temast kohtuistungil.
Ta tegi alati nii ja ma mõtlesin:
„Just selline ma olla tahangi.“
POLIITAKTIVIST
Ka praegu on USAs kohti, kust mind sellise soengu pärast vallandataks.
Mõnes osariigis kehtib nüüd CROWNi seadus. - Jah.
UUS SEADUS KEELAKS INIMESI TÖÖKOHAL
NENDE SOENGU PÄRAST DISKRIMINEERIDA.
Aga enamikus osariikides
võid diskrimineerida inimesi, kes kannavad rastapatse, afropatse…
Mida kannavad mustanahalised naised. - Täitsa juhuslikult.
Ja öeldes, et see on ebaprofessionaalne, ütled põhimõtteliselt,
et me ei ole harjunud sinusuguseid selles ruumis nägema.
Siis vaatasin ma teemat laiemalt ja nägin, et asi ei ole vaid seadustes.
Asi on ka feminismis.
Selles, et mustanahaliste naiste kogemused
ei ole alati feminismi vaatevälja mahtunud.
Ja suurt osa sellest ei ole märgatudki. Eks?
Rassilist diskrimineerimist.
Nii et kriitilise rassiteooriaga üritan ma lihtsalt
seda kraami välja kaevata.
See on nagu arheoloogiline tööriist. Eks?
Tahame vaadata oma jalgade alla
ja paljastada rääkimata lood.
Paljud ei teadnud, et esimesed hagejad
seksuaalse ahistamise juhtumites olid mustanahalised naised.
Nad ei teadnud, et Rosa Parks alustas tegelikult,
kaitstes grupivägistamise üle elanud mustanahalist naist.
Selliseid hetki ma Rosa Parksile mõeldes ette kujutada tahangi.
Mitte seda, kuidas ta enamiku inimeste teadvusesse jõudis,
vaid kõike, mis sellele eelnes. Eks?
Tahan kindlustada, et 200 aasta pärast
saavad inimesed Sojourner Truthi, Angela Davise ja loodetavasti ka minu kirjutisi
vabalt lugeda, ilma et peaksid need välja kaevama,
nagu meie pidime välja kaevama Seneca.
Me ei pea sind südikaks naisterahvaks
pelgalt sellepärast, et sa lõid ääretult kasulikud tööriistad
ajaloo tõlgendamiseks,
vaid sellepärast, et sa ei taandunud elevandiluust torni.
See, kuidas sa üritad inimeste lugusid välja kaevata,
nii et neid nähtaks, hinnataks ja mõistetaks…
See on raske töö, Kimberlé. Väga keeruline.
On sul endiselt lootust?
Ütleksin, et ma olen põikpäine inimene. - See mulle meeldib.
Ma ei lase endale öelda: „Ei, sina ei tohi rääkida.“
Ei lase öelda: „Ei, seda kogemust, millest sina räägid, ei ole olemas.“
Ei lase öelda, et see pole oluline.
Aga seda, mida teised minu kirjutistega teevad,
ma kontrollida ei saa.
Kuid kui inimestel on olemas mõisted, et nad saaksid oma kogemustele nime anda…
Et nad neid mõisteid hindaksid
ja nende säilitamise nimel võitleksid… See mulle lootust annabki.
Oma panuse andmisest rääkides…
Seda tuleb teha.
Me elame äärmiselt marulisel ja keerulisel ajal.
Juhtub väga palju.
„Hiljutise küsitluse andmetel ei usu 10% ameeriklastest kliimamuutustesse.“
„Jessas, mis sul viga on?“
Ometi pead sa olema võimeline oma kaaslasi usaldama.
Just nii.
Tantsime.
Ja proovima asju, mis ei pruugi õnnestuda.
Tulemus peaks siis selline olema. - Sa oled hirmnaljakas.
Su töö on lõbus, suurepärane meelelahutus. Aga asi on palju laiem.
Kas sa tunned, et see on osa millestki suuremast?
Ma tahaksin loota… Tahaksin mõelda, et nii see on.
Ja vahel saadab keegi mulle sõnumi: „Kui hea, et sa selle välja ütlesid.
Tunnen sama. Aitäh, et sa mu tunnete õigsust kinnitasid.“
Ja siis mõtlen, et see on oluline.
Nad tahtsid mind pensionile saata. Vastasin: „Ei, ma saan aidata.“
Sa ei ole üksinda. Tule otsi mind üles. Ergutan sind, kui vaja.
Tee üks väike samm. Vaid 1% iga päev, sellest piisab.
Ja tagasi vaadates näed ka arengut.
Tõlkinud Triin Jürimaa