Нетърпелива съм да се върна в Арканзас.
Купих някои книги.
"101 неща, които да ядеш в Арканзас".
Първият споменат ресторант... - Казвай кой е.
"Ей Кю Чикън Хаус".
Боже...
Колко пилешко съм изяла там!
Панирано пилешко с лимон и подправки, изпържено на тиган.
Невероятно! - Ще потърсим такова за теб.
Прекрасно детство имах там.
Страхотни спомени пазя от времето, когато растях в Литъл Рок.
Когато тръгнах с баща ти,
той ясно ми заяви, че ще се върне у дома в Арканзас.
Исках да видя какво представлява този щат.
Чак тогава реших да рискувам, да последвам сърцето си.
Гледам на Арканзас като на повратна точка в живота ми.
Там се роди ти.
Това, естествено, беше най-важното нещо, което ми се случи там.
И се замислих
как мястото, където се намираш, те формира, как те предизвиква.
Връщането в Арканзас ще ни помогне да дадем отговор
на въпроса какво всъщност означава да си смел,
как човек прави труден избор,
как се решава да рискува,
без да има представа какъв ще бъде изходът.
Нямам търпение да се върна там.
Аз също.
Май няма да побере повече.
Ще се изненадаш колко много се разширява. Има много място.
Да седна ли отгоре? - Не, не е нужно.
Знам, че... - Солиден е!
Много държиш на този куфар. - Да.
Така. - Боже. Добре.
Готово! Да потегляме към Арканзас.
Тръгваме.
Изобщо не го очаквах. И си казах: "Да действаме".
Експерт съм по белите.
А от тях искам поне да минат матурата за черните.
ЖЕНИТЕ РИСКУВАТ
НЮ ЙОРК
Следваща спирка - Литъл Рок.
ЛИТЪЛ РОК, АРКАНЗАС
Готово. - Да не е с ръчни скорости?
Не, това е микрофон.
"Посетете сервиз за технически преглед."
Ще бъде забавно.
Нямам търпение да се върна във Фейетвил.
Там живеех първоначално, когато дойдох в Арканзас.
Харесваше ми да преподавам в правния факултет.
Ще минем да видим къщата, където се оженихме.
Къщата сега е музей.
ФЕЙЕТВИЛ, АРКАНЗАС
Това ме кара да се чувствам стара.
Няма по-подходящ човек да ни разведе от Ан Хенри,
която беше сред първите ми приятелки във Фейетвил, Арканзас.
КЪЩАТА НА КЛИНТЪН МУЗЕЙ
Ан!
АН ХЕНРИ АКТИВИСТКА
Добре дошла в твоя дом. Челси!
Здравей, Ан.
Тук започна всичко. - Никога не съм идвала.
Ще ти хареса. - За пръв път ми е.
Булчинската ти рокля? - Наистина не е идвала.
Дори не знаех, че е тук.
Купих я от "Дилардс" и струваше 53 долара.
Защото майка ти е настояла за бяла рокля.
Тя дойде с мен в магазина в петъка,
преди да се омъжа. - Не е като твоята, Челси.
Оженихме се точно тук.
Това беше трапезарията ни.
ПРАТЕТЕ НОВ ЕКИП
Кампанията за Конгреса. - През 1974 г.
КЛИНТЪН ЗА АРКАНЗАС
Спомням си тази звезда.
А каква е тази вратовръзка?
Такива вратовръзки се носеха тогава.
На татко ли е?
Възможно е. - Не е ли странно?
Сега кухнята.
Така ли изглеждаше, мамо? - Почти същата.
Наситено жълто.
Харесва ми, жизнерадостно е. - Страхотно.
Защо има "Суонсънс"...
Модерна храна. - Правеха я тук, във Фейетвил.
Спомням си, че ядяхме пилешки пай.
Но толкова ли е важен, че е до родителите ми?
Те не готвеха много. - Затова попитах.
Ядяхме полуфабрикати.
Снимки ли има тук?
Чудна снимка, нали?
Не съм я виждала. - Тези очила.
В стил 70-те, мамо. - О, боже.
През 1974-та... - Да, госпожо.
...все слушахме за нея.
Баща ти обясняваше за жената, в която е влюбен,
колко била способна и колко искал да се ожени за нея,
но не знаел дали тя би приела.
Всички искахме да я видим.
В правния факултет имаше прием и аз присъствах като адвокат.
Веднага отидох при нея. Тя беше с костюм и прическа сасон.
Ръкувахме се и оттогава сме приятелки.
Така е. Близо 50 години. - Именно. Беше страхотно.
Ан беше така добра да поеме сватбеното тържество.
В едно се провалих. Не осигурих фотограф.
А днес, ако нямаш снимка, значи не се е случило.
Тогава не го вземахме присърце.
Щом не е мислила за рокля,
определено не е мислила и за фотограф.
Модата не беше приоритет. - Определено не беше силната ми страна.
Преместването ми във Фейетвил беше голям риск.
Мнозина ме смятаха за луда.
Когато идваш от такъв голям град като Чикаго,
тук ти се струва като на село. - Провинция.
Малко, но гостоприемно градче,
хората бяха интересни и си прекарвахме чудесно.
Навсякъде разказвам колко ми харесваше във Фейетвил.
Тук се омъжих. - Така е.
Останалото е история.
Този град действително ми повлия силно.
Открих прекрасен дом тук.
И не съм единствената.
Отиваме да се срещнем с "Канъпи",
една от организациите, които помагат на бежанци в Арканзас.
Понастоящем "Канъпи" е част от национална програма
за настаняване на над 75 000 афганистанци, избягали от домовете си,
след като талибаните отново завзеха властта през лятото на 2021 г.
ВСИЧКИ СА ДОБРЕ ДОШЛИ
Привет! Как сте? - Добре дошли, г-жо Клинтън. Джоана.
Приятно ми е. - Извинявай, ръцете ми са студени.
Ние ще ви приветстваме топло в "Канъпи". - Радвам се.
ДЖОАНА КРАУС ДИРЕКТОР
Чакаме семейство в сряда. - Така ли?
В момента подготвяме всичко,
за да ги посрещнем в топъл и уютен дом.
За последния месец приехме 56 души от 13 домакинства...
Страхотно. - ...което е невероятно.
Колко души ще живеят тук?
Семейството е петчленно.
Всички тези хора са преживели тежък период,
но ние им осигуряваме сигурен и спокоен дом.
Ще помогнете ли с леглото? - С удоволствие.
Това е част от забавлението да си в "Канъпи",
защото хората даряват неща и се оказваме с плик, пълен с винтове,
и кушетка... - Плик с винтове?
И трябва да разгадаем сглобката.
Добре.
Челси, дръж това.
Това дали е... - Тук.
Ето така, мамо.
Значи е дарение?
Да. - Има ли достатъчно винтове?
Тук има и някакви късички. - Ще бъде интересно.
Мамо, за тук е нужен къс. - Добре.
Вкарва се така.
Колко легла съм сглобила...
Готово.
Не бива леглото да падне, щом някой легне.
Обичат да скачат отгоре, когато го видят.
Трябва да е стабилно. - О, не! Ужас.
Да видим дали... - Нужно е цяло село.
Така е, определено.
Още един тук.
Готово. - Чудесно.
Вижда ми се стабилно. - Да, добре е.
Справихме се.
Пасна! Добре.
Отлично.
Да продължаваме нататък. - Много работа ни чака.
Тоалетна хартия.
Това е паднало. Ще го окачим ли пак?
Завесата за душа е паднала.
Да. - Не знам.
Тези неща са... - О, не.
Мамо, трябва да има... Няма на какво да се подпре.
Нужни са подпори отдолу.
Много лесно ще падне, но поне изглежда добре.
Закачихме я.
ПОЗНАЙ КОЛКО ТЕ ОБИЧАМ
Любима книжка. - Готови сме.
Остава да оправим завесата за душа. - Да, вярно.
Почти успяхме.
Страхотно, много ми харесва.
РАДВАМЕ СЕ, ЧЕ СТЕ ТУК.
Иска се голяма смелост да напуснеш дома си.
Да оставиш всичко познато.
Ще посетим семейство от Кабул,
пристигнало в Арканзас преди седмици.
БЕНТЪНВИЛ, АРКАНЗАС
Мамо, ти с месеци се опитваше да помагаш на афганистанци,
особено на афганистански жени и децата им.
Ще затворя кръга, като се срещна с това семейство,
на което "Канъпи" помага.
Благодарна съм, че имам възможността...
АКЕЛА - БАСИРА
...да ви приветствам в Арканзас и Америка.
Благодаря.
Откога сте тук?
От около три седмици.
Три седмици.
Когато дойдохме тук,
пред всяка врата имаше тикви.
Майка ми все питаше: "Защо държат тикви там, Басира?".
След няколко дни се появиха деца с всякакви костюми.
Тогава разбрахме, че това е културна традиция.
Може би догодина... - Синът ти сигурно ще иска костюм.
Да.
Вие сте пример за невероятната смелост,
която толкова много афганистанци е трябвало да проявят.
15 АВГУСТ 2021 Г.
Талибаните превзеха столицата Кабул днес след бързо настъпление
точно две десетилетия след свалянето им от власт.
Условията в Афганистан
през тези двайсет години не бяха идеални,
но хората бяха щастливи, защото имаха основни човешки права -
момичетата можеха да учат, да постъпят в университет,
да бъдат активни участници в обществото.
Вие учехте ли през тези години?
Аз завърших право в Кабулския университет.
Право и политика.
А ти?
Бях студентка.
Докато учех в Кабул,
мечтата ми беше да стана лекар.
Изгубили сте не само настоящето, но и бъдещето си.
Изгубили сте възможностите си.
Когато режимът се смени и дойдоха талибаните,
това беше трагедия за Афганистан.
Стана толкова бързо.
За часове е трябвало да вземете решение, което преобръща живота ви.
Хиляди хора хукнаха към летището.
Имаше и загинали в стълпотворението.
Някои от близките ни не искаха да тръгнат към летището.
Но в 2 ч. през нощта напуснахме дома си.
Взехме си само по една раница.
КАБУЛ 24 АВГУСТ 2021 Г.
Летището в Кабул е голямо.
Стигнахме до изход "Аби".
Два дена след нас на същото място имаше самоубийствен атентат.
Беше опасно и рисковано,
но успяхме да стигнем до пистата.
И всички сте заминали заедно? - Да.
Не искахме да идваме като бежанци,
но се наложи да вземем това решение.
А как е синът ти? Как се адаптира на новото място?
Сред нови хора, в нов дом?
Първите дни беше трудно,
защото чувството, че си без дом,
е тежко дори за малко дете.
Когато разбра, че има къде да живее,
беше много щастлив.
Знае, че имаме дом,
градът е сигурен и може да играе спокойно.
Вече има нови приятели.
Това щях да попитам, дали има нови приятели.
Да, сприятелява се
с децата на съседите и на семействата, които ни спонсорират.
Вече свикна с Арканзас.
Желаем ви всичко най-хубаво.
И чудесен първи Ден на благодарността. - Благодаря.
Честит празник.
Благодаря мамо. - Дайте на мен.
Аз ще ги отнеса. Вие ни сервирахте. Благодаря.
Г-жо държавен секретар?
При първо гостуване в афганистански дом не миеш чинии.
При второто гостуване може. - Ние мием чиниите...
Първия път - не.
Важно е да се връщаме към миналото си.
А какво по-добро място за размисъл от Литъл Рок?
ЛИТЪЛ РОК, АРКАНЗАС
Ето го "Ралис". Помня къдравите картофки там.
Вкусни са. Дали още ги правят по същия начин?
Ходех на детската площадка близо до военно-мемориалния комплекс.
И в зоопарка. - Обожавах зоопарка.
И кръстиха шимпанзе на теб. - Не е вярно.
Не беше шимпанзе, а орангутанка.
Така ли беше? - Родена през 1975 г.
Мислех, че ти си ме кръстила на нея.
Не бих постъпила така. - Симпатична беше.
Когато бяхме тук в деня на изборите през 1996 г.,
отидох с две приятелки в търговския център и исках да си пробия ушите.
Бях на 16 години. Обадих ти се,
а ти каза да не го правя импулсивно.
Не можех да повярвам.
Беше ми обещала да ги пробия на 12 г., а вече бях на 16.
Нямам спомен да съм казала 12 г.
Май казах 20 или 30 г., но не и 12. - Нищо подобно.
Не, съжалявам, не съм го казала. - Напротив.
Бях малка тогава.
Обещах на Шарлът, че ще си пробием ушите заедно.
Пак ще си говорим, когато на 16 г. ти звънне от мола.
Казах й, че може да ги пробие на 12 г.
Добре де. Горката ми внучка. - Няма проблем.
Ето я гимназията, където щеше да учиш, ако бяхме останали в Литъл Рок.
Великолепна сграда,
а историята я прави още по-значима.
ГИМНАЗИЯ "СЕНТРЪЛ"
Сградата ми напомня за делото "Браун срещу Съвета по образование",
след което в държавните училища в Америка отмениха сегрегацията.
Съдът постановява,
че училищата за чернокожи не могат да се сравняват
с училищата, където ходят белите деца.
ПРЕЗ 1957 Г. В ГИМНАЗИЯТА В ЛИТЪЛ РОК УЧАТ САМО БЕЛИ ДЕЦА
През 1957 г. местният Съвет по образование
решава да интегрира училищата.
И девет смели момчета и момичета
са първите чернокожи ученици в тази прекрасна гимназия.
Всички е трябвало да направят същото,
но в много части от страната не се е правело нищо.
Трудно би могло да се каже,
че девет ученици, които влизат сред маса от близо 2000,
е истинска интеграция.
Представи си под какво напрежение са били деветимата.
Като дете в Чикаго знаеше ли за случая? - Да, разбира се.
Живеех в изцяло бяло предградие и учех в чудесни държавни училища.
Баща ми гледаше новините всяка вечер
и никога няма да забравя, така са се запечатали в ума ми,
смелите чернокожи ученици, наречени Деветимата от Литъл Рок.
Преминаваха през тълпи, които ги овикваха, плюеха ги.
С такава омраза. - Плюеха ги!
Деца, които бяха пет-шест-седем години по-големи от мен.
Това до голяма степен ми отвори очите за ставащото извън моята общност.
Величието невинаги е праволинейно.
Видях какво се случи тук през 1957 година.
Това не ме накара да изпитам омерзение към страната си,
а ме зареди с възхищение към тези млади хора, които се опитваха
да подтикнат родината ни да се извиси до идеалите си.
За мен е чест да разговаряме с Карлота и Миниджийн,
които са били част от Деветимата, за личните им преживявания.
Боже, Карла! - Здравей.
Много ми е приятно. - Радвам се да те видя, приятелко.
Аз също.
Колко хубаво. - Наистина.
Страхотно.
Разговаряме много за смелостта.
КАРЛОТА УОЛС ЛАНИЪР
Знаели сте, че заслужавате отлично образование...
МИНИДЖИЙН БРАУН-ТРИКИ
...и сте се осмелили да се борите да учите в "Сентръл".
Мислех си как в дълбокия и сегрегиран Юг
нашите ме учеха, че съм красива, че съм умна...
Което си е вярно. - ...и талантлива.
Аз съм Миниджийн Браун.
Благодарна съм на хората,
които ни подкрепиха и работиха усърдно за нашата борба.
Семействата ни не искаха да бъдем тренирани зле.
Ходехме пеш, вместо да вземем автобуса.
За да не ви натъпчат най-отзад. - Много ходехме пеш.
Съпротивата става нещо естествено.
Вярно е. - Така се пазехме.
Майка ми казваше: "Нещата ще се променят.
Трябва да си подготвена да минеш през вратата,
независимо дали е широко отворена, или само открехната.
За тази цел трябва да си добре образована".
Още от люлката ми говореха за образованието.
В часа по история в "Сентръл" за робството пишеше един абзац,
който гласеше: "Робството е било добро за черните".
И аз, глупачката, кротко вдигнах ръка и казах:
"Аз съм учила друго за робството".
Тази реплика подпечата съдбата ми. Станах "проблемна".
Не знаех... - Че не бива да говориш истината.
Да, абсолютно.
Когато се взе решението за интеграция,
как стана така, че бяхте сред първите?
Аз исках да стана доктор като мадам Кюри.
Добра причина.
Знаех, че в лабораторията дисекцията на жаба
се прави по двойки.
Докато в "Дънбар", поне десетина деца се скупчваха над горката жаба.
Исках да имам по-добри възможности.
Мисля, че на 1 август получих формуляра за записване.
Няма да забравя изражението на баща ми.
Ококори очи и рече: "В "Сентръл" ли смяташ да учиш?".
Отвърнах му: "Да".
Той бе ветеран от войната.
Рече ми: "Моите пари ги вземат наравно с останалите.
Няма бели и черни долари, когато става дума за данъци.
И аз допринасям за тази гимназия".
Родителите ми бяха горди.
Първия ден отидох и се запознах с другите.
Видях тълпата на улицата,
но не се страхувах.
А ти? - Не.
Изобщо. - Не познавахме омразата.
От какво да се боим?
Тръгнахме да влизаме,
а срещу нас излезе някакъв военен и рече:
"Връщайте тези деца вкъщи".
Предната вечер губернаторът каза,
че щял да свика Националната гвардия да брани гражданите.
А аз се чудех какво се случва.
Гвардейците трябва да бранят хората.
Да озаптят тълпата. Така разсъждаваше 14-годишното ми "аз".
Накрая си тръгнахме.
Вторият първи учебен ден беше 23 септември.
Бяхме влезли през страничната врата сутринта.
Класната стая беше отзад и не виждах какво се случва отпред.
Тълпата растеше.
В часа по геометрия на вратата се появи полицай
и набързо ни вкара в две полицейски коли.
Казаха да си покрием главите с одеяла и да не надничаме.
И го чух да казва:
"Натисни газта до дупка и не спирай за нищо на света".
До ден днешен усещам напрежението.
У дома телефонът не спираше да звъни.
Хората се обаждаха на майка ми да изведе Карлота от училището.
Майка ми е на 96 години
и започна да побелява на 23 септември 1957 година.
Тогава беше най-страшното.
Тогава президентът Айзенхауер попита: "Какво се случва в Литъл Рок?".
Знаеше, че трябва да предприеме нещо. Чичо ми се обади и каза:
"Знаеш ли кой ще дойде в Литъл Рок заради теб и приятелите ти?".
101-ва въздушно-десантна дивизия, "Крещящите орли",
които се бяха прославили през Втората световна.
И какво да ви кажа, да ги видя беше...
Президентът изпрати военни в Литъл Рок,
които ескортират чернокожите деца до и от училище
и ги защитават от страховитите тълпи.
Искаха да се скрием в миша дупка.
Това целеше тълпата - омразата да ни накара да кажем:
"Няма да ходим вече". - Така беше.
Но понеже продължихме, трябваше да се действа.
Трябвало е да вярвате в себе си
и да бъдете смели.
Да отстоявате себе си. И сте платили цена за това.
Първо си имах проблеми заради въпроса ми за робството.
Репутацията ми си остана.
Всеки ден група момичета вървяха подире ми,
настъпваха ме, плюеха ме, обиждаха: "Грозна си, смърдиш".
Обичайното.
Веднъж, докато влизам в класната стая,
получавам удар по главата с нещо.
Оказа се чанта с шест ключалки. - Майчице.
Вдигах я,
метнах я на пода и казах: "Остави ме на мира, бял боклук".
Учителят чу само моята реплика.
И казаха, че трябва да напусна. Затова бях изгонена.
Плюенето и бутането по стълбите продължи,
но аз знаех, че не им отстъпвам по нищо.
Това ми помогна да се справя.
Преминахте през целия хаос и завършихте с отличие.
Да.
Искам младите хора да разберат, че не бива да се поддават на агресорите.
Те само отвличат вниманието.
Искат да те провокират. - Това целят.
Затова продължи напред.
В тези коридори вреше и кипеше.
Постоянно мъкнехме учебниците си,
а причината за това беше, че ако ги оставехме в шкафчетата си,
ги разбиваха.
Не дай боже да паднат.
Изпуснеш ли ги, ако се наведеш... - Ставаш уязвим.
Получаваш шут отзад.
Майка ми казваше да си остана вкъщи,
а аз отвръщах: "Не, искам да видя какво ще ми направят днес".
Продължавате ли да бъдете бдителни?
Бдителна съм, и то много.
Заради преживяното тук? - Да.
И също много внимавам кой идва срещу мен.
Много хора, израснали в сегрегирания Юг,
имат "антена".
Ние познаваме отлично белите, но обратното не е вярно.
Експерт съм по белите.
А от тях искам поне да минат матурата за черните. Нищо повече.
Казвам на младите, че могат да задействат дори президенти.
Не сте безгласни.
Способни сте да накарате властимащите да предприемат действия,
дори да не искат.
Обикновените хора са способни на удивителни неща.
Ето я нашата църква. Първа обединена методистка църква.
Много време прекарвахме там. - Всяка неделя.
Спомням си какъв срам брах, може би е било в Деня на майката,
и питаха децата... - Вярно, да.
Питаха ни какво искаме да подарим на майките си за празника,
а аз казах "застраховка живот".
Мислех, че осигурява вечен живот.
Всички бяха изумени: "Иска да подари на майка си застраховка?".
Помня, че се засрамих ужасно.
Аз бях трогната, много ми хареса.
Това определено събужда много мили спомени.
Толкова много!
Имах хубаво детство тук,
но за Симоун, да расте в Арканзас, невинаги е било лесно.
Ти може би не си знаела за нея преди плана ни да посетим Литъл Рок,
но аз знаех коя е, защото гледах драг шоуто на Ру Пол.
Аз съм Симоун...
ДРАГ ШОУТО НА РУ ПОЛ 13-И СЕЗОН
...и съм тук за трона. Корава съм, в Арканзас съм расла...
Преди да стане Симоун,
тя е била Реджи Гавин, роден и израсъл в Конуей, Арканзас,
недалеч от Литъл Рок.
Намира себе си чак когато открива драга.
Следващата драг звезда на Америка е...
Много се зарадвах, когато победи в 13-ия сезон на шоуто.
Симоун!
Най-безсрамно винаги съм за Арканзас.
Сега Симоун живее в Лос Анджелис,
но е в Литъл Рок за уикенда.
И тази вечер организира парти с приятелите си от Арканзас.
Ние също сме сред поканените.
Ето я.
Израснах в малкото градче Конуей.
СИМОУН ДРАГ КРАЛИЦА
Най-смелата ми постъпка беше, че отидох на абитуриентския си бал в драг.
Докато растях, не се чувствах добре в кожата си,
но усещах, че ако вляза там с вдигната глава, мога да постигна всичко.
Това бе първият път, в който се появих публично с рокля.
Най-смелият арканзасец в кралството на драга.
В колежа в Литъл Рок вече знаех, че искам да се посветя на това.
Тогава срещнах семейството си - "Хаус ъв Авалон".
"Хаус ъв Авалон" е колектив от куиър артисти, които се забавляват
и правят света по-безопасен
чрез изкуство, фотография, драг, видео...
Какво ли не.
Кракът ми е открит и едно от красивите ми рамена.
Хубаво бутче и хубаво крилце. - Именно.
"Хаус ъв Авалон" ми позволи
да бъда такава, каквато искам, и да се посветя на драга и Симоун.
ТАЗИ ВЕЧЕР "ХАУС ЪВ АВАЛОН" ОРГАНИЗИРАТ
ПАРТИ НА ТЕМА АБИТУРИЕНТСКИ БАЛ ЗА ПРИЯТЕЛИ И БЛИЗКИ
Това ще е първият ми бал. - Какво?
Виж ти! - Ще се напиеш и ще забременееш.
БАЛ НА АВАЛОН
Добре дошли на нашия бал.
Здравейте!
Боже.
Страхотно посрещане, харесва ми.
Ще ми трябвате веднъж седмично.
Винаги готови за купон.
Невероятно събитие за западен Литъл Рок.
А вашият бал? - Той беше много отдавна.
Вече е в "мъглите на Авалон".
Далеч назад във времето.
Помня твоя бал.
Той къде беше? - На кораб.
Наистина ли?
Роклята ми не беше с пайети, за жалост.
Много по-бляскави сте от мен на бала.
Трябва, не съвсем елегантно, да прескоча.
И аз направих същото.
Имаш дълги крака. - Да.
РЕДЖИНА, МАЙКА НА СИМОУН
Да се върнем към детството ти в Конуей.
Майче, как беше за теб?
Все му треперех и го следях.
Непрестанно. - Ти усещаше ли го като дете?
Да, знаех какво може и какво - не.
Бях майка орлица.
Нямаше значение дали е гей, хетеро или лилав на цвят.
Без значение.
На колко години започна тормозът? - В първи клас. Няма да забравя.
Още първите учебни дни, толкова се радвах,
качих се в автобуса и седнах на мястото си.
И един от "приятелите ми"... Аз говорех нещо и жестикулирах,
а той рече: "Боже, защо си такова педи?".
Дете в първи клас е казало това? - Да.
Дори не знаех какво значи.
Мислила си за самоубийство, нали? - Да.
На девет години? - Да.
Лудост, нали?
Има деца, които отнемат живота си.
Дори сега.
Веднъж ти дойде и ти казах: "Край, не издържам".
Ужасно му се ядосах и рекох:
"Никога не бива да се обезсърчаваш.
Защото ако не друг, аз те подкрепям".
Бог да те благослови.
Безрезервно.
Кога откри драга?
Бях може би на 16 години и гледах състезателното шоу на Ру Пол.
И си казах: "Значи с перука, грим и дрехи можеш да правиш всичко?
Да действаме".
Това беше искрата.
Това, което си видяла в шоуто на Ру Пол? - Да, точно така.
И после участва в същото шоу, страхотно!
И победи. Невероятно. - Нося корона. Не се вижда, но е там.
На 16 г. те е осенила мисълта, че го можеш.
Да, така е.
И обяснявах на приятелите си какво смятам да правя.
А те: "И на бала ли ще дойдеш с рокля?".
Замислих се... - "Всъщност защо не?"
"Защо не? Знаете ли какво, това ще направя."
Отидох сама.
Зам.-директорът попита: "Коя е тази ученичка? Не я познавам".
А г-н Лин рече: "Това е Реджи. Не знаеше ли? Заповядай, Реджи.
И ако някой те обижда, само кажи".
О, боже. - Изобщо не го очаквах.
И това ме окрили.
Не е ли интересно обаче? Боиш се за детето си, ако то е различно.
Но ако то е различно, а не му позволяват
да бъде такова, каквото е...
Напълно вярно. Още по-лошо е. - Точно така.
И тогава изведнъж осъзнаваш,
че най-големият дар, който детето ти може да получи,
е правото да бъде такова, каквото е.
Точно това се е случило с теб.
Драгът ми помогна да открия своя глас.
Вдъхна ми увереност, когато не съм със сценичен костюм.
Не мисля, че щях да се справя, ако не беше Симоун.
Ако го нямаше моето "аз".
Липсваше ми преди. Буквално ми спаси живота.
Дами, да започваме бала. - Време ли е?
Тя ще се потруди тази вечер.
Гордостта на Арканзас - Симоун!
НЮ ЙОРК
Какво изумително пътуване!
А и по това време на годината е толкова красиво.
Настрои ме носталгично. Много ми беше приятно да се завърна.
Важно място е за нашето семейство. - Наистина.
Благодаря, че ме вози, миличка.
Благодаря, че ми се довери.
Но, признавам, аз не бих допуснала ти да ме возиш.
Беше страхотно.
И безкрайно вълнуващо да чуем
историите на изключителни жени.
Всяка, с която разговаряхме, е загърбила нещо.
Както физически, така и психологически.
Решила се е да напусне удобното и познатото
заради нещо непознато и може би опасно.
Всички тези хора са поели голям риск.
И не само за себе си.
А и за децата си,
и за общността си, което намирам за изключително смело
и безспорно вдъхновяващо.
Превод на субтитрите Боряна Богданова