Moc se těším, až zase navštívíme Arkansas.
Koupila jsem si knihy.
101 arkansaských pokrmů, které musíte zkusit.
- První restaurace na seznamu… - Povídej.
…je AQ Chicken House.
Bože.
V AQ Chicken House jsem snědla hromady kuřat.
Kuře s citronovým pepřem, v těstíčku a smažené.
Neuvěřitelné.
Něco takového koupíme.
Moc ráda jsem tam vyrůstala.
Na Little Rock mám spoustu krásných vzpomínek.
Když jsem začala chodit s tvým tátou,
jasně řekl, že se chce vrátit do Arkansasu.
Chtěla jsem zjistit, co je tam tak zajímavého.
A tehdy jsem se rozhodla udělat krok do neznáma a jít, kam mě táhne srdce.
V Arkansasu se mi úplně změnil život.
Ty ses tam narodila.
To bylo to nejdůležitější, co jsem tam zažila.
Přemýšlela jsem,
jak člověka změní prostředí, ve kterém je. Jak člověka formuje a motivuje?
Výlet do Arkansasu nám pomůže pořádně se zamyslet
nad otázkami kolem skutečného významu slova kuráž.
Jak člověk činí těžká rozhodnutí?
Jak se člověk dokáže vydat do neznáma,
kdy někdy ani netuší, jaký to bude mít výsledek?
Těším se, až se tam vrátím.
Já taky.
Nevím, jestli tam toho nacpeš víc.
To by ses divila. Je to skoro nafukovací.
Je tu plno místa.
- Mám na něj sednout? - Ne, to není třeba. Je velice…
- Vím, že… - …spolehlivý.
- Máš ten kufr moc ráda. - Jo.
- Tak. - Prokrista. Tak jo.
Tak! Hotovo! Vzhůru do Arkansasu.
Jedeme.
To jsem nečekala. Ale byla jsem pro.
Já mám bělochy přečtené.
Jenom chci, aby si běloši něco nastudovali i o černoších.
KURÁŽNÉ ŽENY NEVÁHAJÍ RISKOVAT
Příští stanice Little Rock.
- Tak. - To nemá manuální řazení, že ne?
Ne, to je mikrofon.
„Je vyžadován servis. Navštivte svého prodejce.“
To bude zábava.
Moc se těším, až zajedeme do Fayettevillu.
Po přestěhování do Arkansasu
jsem bydlela prvně tady.
Moc se mi tam líbilo, učila jsem na právech.
Zajedeme tam a podíváme se na dům, kde jsme měli svatbu.
Z domu je teď muzeum.
Musím přiznat, že si připadám stará.
Nemohly jsme si přát lepší průvodkyni než Ann Henry,
což byla ve Fayettevillu v Arkansasu jedna z mých prvních kamarádek.
Ann!
PEDAGOŽKA/AKTIVISTKA
Vítám tě u tebe doma. A Chelsea.
Ahoj, Ann.
- Tady to začalo. - Jo. Nikdy jsem tu nebyla.
- Bude se ti tu líbit. - Ještě nikdy.
- To jsou tvé svatební šaty? - Nikdy tu nebyla.
Doteď jsem nevěděla, že tu jsou.
Koupila jsem je v Dillard’s za 53 dolarů.
Protože ti máma řekla, že si šaty musíš koupit.
Šla do toho obchodu se mnou v pátek večer
- před svatbou. - Ty jsi měla jiné, že, Chelsea?
Jo, no…
- Vzali jsme se zde. - Zde.
Tady jsme jedli.
NOVÝ TÝM
- Clinton do Kongresu. - Z roku 1974.
Tu hvězdu si pamatuju.
Co ta kravata?
Takovéhle kravaty muži tehdy nosili.
Je tátova?
Možná. Divné.
- Teď kuchyně. - Ano.
- Vypadá jako kdysi? - Úplně.
- Oranžová. - A…
- Líbí se mi, je to veselé. - Suprové.
Proč tady všude máme Swansons…
- Je to důležité. - Ve Fayettevillu se to vyrábělo.
Jako malá jsem ty kuřecí kapsy jedla.
Jen mě zmátlo, že to je hned vedle mých rodičů.
- Oni moc nevařili. - Proto se ptám.
Jedli jsme to často.
Máš tam nějaké fotky?
Hezká, že?
- Tu neznám. - A ty brýle.
- Sedmdesátky. - Vždycky…
Bože.
- Povím vám o roce 1974. - Ano?
Tehdy už jsme o ní věděli.
Tvůj táta pořád mluvil o jedné ženě, kterou moc miluje,
a říkal o ní, že dokáže cokoliv a že by si ji moc rád vzal,
ale nevěděl, jestli by si ho vzít chtěla.
Chtěli jsme ji poznat.
Škola pořádala společenskou událost, já byla právnička a šla tam.
Napochodovala jsem tam a ona tam byla. Měla pážecí sestřih a na sobě kostýmek.
Podaly jsme si ruce a od té doby se kamarádíme.
- To jo. - Hned…
- Je to skoro 50 let. - Ano. Skvělé.
Naše hodná Ann nám uspořádala svatební hostinu.
Jednu věc jsem pokazila.
- Nebyl fotograf. - Škoda.
A když dnes něco nemáte na fotce, jako by se to nestalo.
- Tehdy na tom tolik nezáleželo. - Ne.
Když nemyslela na svatební šaty,
určitě nemyslela na to, aby sehnala nějakého fotografa.
- Móda pro nás není prioritou. - Ne.
V tom jsem nikdy nevynikala, to je fakt.
Přestěhovat se do Fayettevillu pro mě bylo riskantní.
Lidi říkali, že jsem blázen.
Přestěhovat se z velkoměsta, jako je Chicago,
- sis musela připadat jak v Green Acres. - Jako vesnice.
Bylo to tu malé, ale milé.
A byli tu zajímaví lidé a moc jsme si to tady užili.
Všude všem říkám, že jsem v Fayettevillu bydlela moc ráda.
- No… - Jo.
- Tady jsem se vdala. - Ano.
- Zbytek všichni znají. - Říkala…
Mě to tady hodně ovlivnilo.
Bylo mi tu moc příjemně.
Ale nejen mně.
Teď jedeme na schůzku do Canopy,
do jedné organizace, která v Arkansasu pomáhá uprchlíkům, aby se zde usadili.
Canopy je součástí celonárodní iniciativy.
Lidé se snaží pomoct 75 000 Afgháncům, kteří uprchli,
když se v roce 2021 vrátil Tálibán a přebral moc.
VŠICHNI JSOU VÍTÁNI
- Dobrý den. Jak se máte? - Dobrý den, paní ministryně. Jsem Joanna.
- Zdravím, Chelsea. Těší mě. - Mám studené ruce.
- Ukážeme vám vřelé přivítání. - To je skvělé.
VEDOUCÍ CANOPY V ARKANSASU
- Další přijedou ve středu. - Teda.
Všechno připravujeme, protože chceme, aby měli nachystaný domov.
Za poslední měsíc jsme přijali 56 lidí do 13 domácností.
- Skvělé. - Neuvěřitelné.
Kolik lidí tu bude bydlet?
Zde bude pětičlenná rodina.
Pro všechny příchozí rodiny to bylo vyčerpávající období.
Ale my je přivádíme do bezpečí a klidu.
- Pomůžete nám sestavit postel? - Ráda.
Tímhle se tady v Canopy bavíme. Lidé nám totiž darují věci.
Takže tady máme pytlík se šroubky
- a tahle postel… - Pytlík se šroubky?
Většinou nevíme, jak to sestavit.
Aha.
Na, Chelsea, podrž.
- Patří to… - Sem.
- Sem, mami. - Sem. Jo.
To vám lidé darovali?
- Darovali. Ano. - Je těch šroubků dost?
- Nějaké krátké jsou tady. - To bude zajímavé.
- Mami, tady potřebujeme kratší. - Dobře.
- Takhle. - Jo.
Mám v tom velikou praxi.
- Jo. - Tak.
Nechci, aby ta postel pod někým rupla.
Lidé do nové postele většinou skáčou.
- Musí to být bytelné. - To mě děsí.
- Tak. Zkusíme, jestli… - Musíme si pomáhat.
Přesně tak.
Ještě jeden sem.
- Tak. - Fajn.
- Přijde mi to stabilní. - Asi dobrý.
Asi hotovo.
- Vejde se tam. Fajn. - Jo.
Výborně.
- Tak další úkol. - Jo.
- Máme spoustu práce. - Jo.
- Toaletní papír. - Díky.
Tohle spadlo. Připevníme to?
Spadl nám sprchový závěs.
- Jo. - Nevím.
- Je to vážně… - Ale ne.
Ne, mami. Potřebujeme ten malý… Není to kam opřít.
- Jsou potřeba ty půlměsíce. - Jo.
Moc to nevydrží, ale aspoň to hezky vypadá.
Drží to.
HÁDEJ, JAK MOC TĚ MÁM RÁD
- Tu máme rády. - Hotovo.
- Až opravíme ten závěs. - Až opravíme závěs. Jo.
Skoro se to povedlo.
To je fakt skvělé. Moc se mi to líbí.
JSME RÁDI, ŽE TU JSTE.
Chce nepředstavitelnou odvahu opustit svůj domov.
Opustit vše známé.
Navštívíme rodinu z Kábulu, která do Arkansasu přijela před pár týdny.
Mami, ty ses celé měsíce snažila pomoct s evakuací Afghánců,
hlavně afghánských žen a jejich rodin.
Setkáním s touto rodinou, které Canopy pomáhá, se pro mě uzavírá takový kruh.
Jsem moc ráda, že mám příležitost…
AKELA BASÍRA
…vás přivítat do Arkansasu a do USA.
- Díky. - Ano.
- Jak dlouho tu jste? - Asi tři týdny.
Tři týdny.
Když jsme sem přijely, byly u každého vchodu dýně.
Máma se mě ptala, proč ty dýně skladují právě tam.
A v jeden den začaly děti nosit různé kostýmy.
Takže nám pak došlo, že to je součást kultury a tradice.
- Třeba příští rok. - Za rok bude chtít kostým i váš syn.
Ano.
Představujete neuvěřitelnou odvahu,
kterou muselo prokázat spoustu Afghánců.
15. SRPNA 2021
Do centra Kábulu dnes vtrhly jednotky Tálibánu.
Je to výsledek rychlého postupu.
Převzali kontrolu nad městem téměř přesně po 20 letech, co byli zbaveni moci.
Podmínky v Afghánistánu
během těch 20 let nebyly ideální,
ale lidé byli spokojení, protože měli nějaká základní práva.
Ženy mohly chodit do školy a na univerzitu,
a být aktivní součástí společnosti.
Chodila jste tehdy do školy?
Na univerzitě v Kábulu jsem dostudovala právo.
Právo a politické vědy.
A vy?
Já chodila na univerzitu.
Když jsem studovala v Kábulu,
vždycky jsem říkala, že chci být doktorkou.
Přišly jste nejen o současnost, ale i o budoucnost.
Přišly jste o možnosti.
Přišel Tálibán, změnil se režim,
a je to pro Afghánistán pohroma.
Došlo k tomu hrozně rychle.
Museli jste v rozmezí několika hodin učinit životní změnu.
Tisíce lidí se nahrnuly k branám letiště
a někteří lidé byli ušlapáni.
Pár našich příbuzných na letiště jít nechtělo,
ale ve dvě ráno jsme odešli z domu.
Mohli jsme si vzít jenom batoh.
KÁBUL 24. SRPNA 2021
Tamní letiště má plno bran.
My jsme šli k bráně Abbey.
Dva dny poté, co jsme odletěli, tam došlo k sebevražednému bombovému útoku.
Bylo to nebezpečné a riskantní, ale my jsme se za tu bránu dostali.
- A odletěli jste spolu? - no.
Nechtěli jsme se stát uprchlíky,
ale museli jsme to překonat.
A co váš syn? Jak si zvykl na to, že je v novém prostředí?
Mezi novými lidmi, v jiném domě?
Ze začátku to bylo náročné,
protože pocit, že člověk nemá domov,
je náročný i pro dítě.
Takže když pak pochopil, že už nějaký dům máme,
byl moc šťastný.
Ví, že máme domov.
Jsme v klidném městě a může si tady bezpečně hrát.
Našel si tady nové kamarády.
Na to jsem se chtěla zeptat. Skamarádil se s někým?
Ano, skamarádil se
s některými sousedy a rodinami, co nás sponzorují.
Teď už mu to v Arkansasu nevadí.
Přejeme vám hodně zdaru.
Doufáme, že si zde užijete i Den díkůvzdání.
Ano, děkujeme.
Šťastný Den díkůvzdání. Díky, mami.
Já to odnesu.
To ne, já to zařídím. Pohostily jste nás.
- Paní ministryně? - Ano?
První den v domě Afghánců
host nádobí neumývá.
To se dělá až druhý den.
My doma umýváme…
Jo? Ale první den ne.
Je důležité nahlédnout do vlastní minulosti.
A to nejlépe uskutečníme v Little Rocku.
VÍTÁME VÁS
Hele, Rally’s. Pamatuji si ty zakroucené hranolky.
Ty jsou dobré. Jestlipak je dělají pořád stejně?
To hřiště u War Memorial Stadium si taky pamatuji. Bylo tam…
- A zoo. - Zoo jsem měla moc ráda.
To jo. Pojmenovali tam po tobě jednoho šimpanze.
To teda ne.
Byl to orangutan.
- Orangutan. - Narodil se v roce 1975.
Nemám spíš já jméno po něm?
- To bych neudělala. - Byla to moc milá samička.
Byli jsme tady na volby v roce 1996.
Byla jsem s kamarády v obchoďáku a chtěla jsem si nechat propíchnout uši.
Bylo mi 16, zavolala jsem ti
a tys řekla, že nechceš, abych to udělala z rozmaru.
Nechápala jsem, že mi to nedovolíš, protože mi bylo 16
a tys mi to slíbila ve 12.
Nepamatuju si, že bych ti to slíbila ve 12.
- Řekla jsem tak 20 nebo 30, 12 ne. - Tak to vůbec nebylo.
- Promiň, ale fakt ne. - Ale jo.
Když jsem byla malá.
A teď jsem slíbila Charlotte, že si propíchneme uši spolu.
Viděla bys to jinak, kdyby jí bylo 16 a zavolala ti z obchoďáku.
Slíbila jsem jí to, až jí bude 12.
Dobře, no. Chudák vnučka.
- Tak. - My si poradíme.
Central High School, kam bys chodila na střední,
- kdybychom tu zůstali. - Jo.
Velkolepá budova.
A s ohledem k dějinám
- je ještě důležitější a významnější. - Důležitější.
Když Central High School vidím,
vzpomenu si na případ Brown versus školská rada.
Šlo o to, že by veřejné americké školy měly být inkluzivní.
Děti, kam chodili černoši…
ZÁKAZ SEGREGACE NA ŠKOLÁCH
…byly nesrovnatelné se školami, do kterých chodili běloši.
V ROCE 1957 DO TÉTO ŠKOLY CHODILI POUZE BĚLOŠŠTÍ STUDENTI
V roce 1975 školská rada Little Rocku prohlásila,
že školy budou inkluzivní.
A devět statečných mužů a žen
byli prvními černošskými studenty této úžasné střední školy.
Všichni samozřejmě měli dělat to stejné, ale v hodně koutech země se nedělo nic.
A asi nejde říct, že se devět studentů začleněných mezi 2 000 jiných studentů
počítá jako inkluze.
A těch devět studentů bylo pod hrozným tlakem.
Když jsi vyrůstala v Chicagu, věděla jsi, co se děje
- v Little Rocku? - Jistě.
Žila jsem v bělošské čtvrti kousek za Chicagem
a chodila do kvalitních veřejných škol.
Táta každý večer sledoval zprávy
a zničehonic se na obrazovce zjevila
devítka odvážných černošských studentů, takzvaná Little Rock Nine.
Procházeli skrz davy lidí, co na ně křičeli a plivali.
- Z nenávisti. - Plivali.
A to děti, co byly o pět až sedm let starší než já.
Začala jsem si víc uvědomovat, co se děje mimo naše město.
K tomu, aby bylo něco dobré, se nejde vždy dopracovat přímo.
Viděla jsem, co se tady v roce 1957 stalo.
Nevedlo to k tomu, že bych nesnášela svoji vlast.
Vedlo to k tomu, že jsem obdivovala ty mladé lidi, co se snažili,
aby naše země dostála těm nejvyšším ideálům.
A mně je ctí, že si promluvíme s Carlottou a Minnijean,
jež byly součástí Little Rock Nine, o tom, co na vlastní kůži zažily.
- Ty jo. Carlo. - Dobrý den.
- Těší mě. - Jsem ráda, že vás zase vidím.
Já taky.
- Bože můj, to je skvělé. - To teda.
Fantastické.
Probíráme, co znamená mít kuráž.
Věděly jste, že si zasloužíte kvalitní vzdělání.
Věřily jste tomu a měly odvahu za to bojovat.
Vzpomněla jsem si, jak jsem vyrůstala na černém jihu.
Říkali mi, jak jsem krásná.
Říkali mi, jak jsem chytrá.
- To je pravda. - A talentovaná.
Jsem Minnijean Brown.
Jsem vděčná každému, kdo při nás stál a horlivě nám pomáhal v našem boji.
Příbuzní nechtěli, aby se s námi zacházelo špatně.
Ale my jsme raději šli pěšky, než abychom jeli autobusem.
Aby vás neposlali na zadní sedadla.
- Kvůli tomu? - Chodili jsme pěšky.
Vzdor je pak prostě přirozený.
- Tak. - Drželi jsme se stranou.
Máma říkávala: „Jednou se to změní.“
Buďte připravení využít příležitosti,
ať už budete mít otevřené dveře dokořán, nebo budou jenom pootevřené.
A to znamená získat nejlepší možné vzdělání.“
Vzdělávání se u nás probíralo už od narození.
V Central jsem chodila na dějiny.
V tom jediném odstavci o otroctví
se v učebnici psalo… „Otroctví bylo pro černochy dobré.“
A já hloupá nesměle zvedla ruku a řekla,
že jsem o otroctví slyšela něco jiného.
Tím jsem všechno zpečetila. Stala se ze mě potížistka.
Nevěděla jsem, že…
Že nemáte říkat pravdu.
Přesně tak.
Když došlo k rozhodnutí té rady Little Rocku,
jak se stalo, že vybrali zrovna vás dvě?
Já jsem chtěla být doktorkou kvůli madam Curii.
Dobrý důvod.
Věděla jsem, že tam na pitvu jedné žáby přidělují dva studenty.
Ale v Dunbar se nad jednou žábou ve snaze provést pitvu choulí 12 dětí.
Takže tohle znamenalo příležitosti.
Prvního srpna jsem dostala přihlášku.
Nikdy nezapomenu na výraz mého táty.
Vykulil oči a zeptal se, jestli do Central chceme.
A já řekla, že jo.
Sloužil ve druhé světové válce.
A řekl: „Nikdo moje peníze neodděluje od ostatních.
Neexistují žádné bělošské nebo černošské dolary.
Pomůžu vám Little Rock Central High School zaplatit.“
Mí rodiče byli pyšní.
První den jsem tam šla a setkala se s ostatními.
Viděla jsem tam dav lidí,
ale nebála jsem se.
- A ty? - Ne.
- Nebála jsem se. - Nenávist jsme nezažili.
- Čeho bychom se báli? - Čeho?
Takže jsme šli dál a jeden velící důstojník řekl,
ať se otočíme a jdeme domů.
Den předtím nechal guvernér povolat
arkansaskou Národní gardu, aby ochránila občany Little Rocku.
Snažila jsem se pochopit, co se děje.
Byla tam garda a bránila občany.
Myslela jsem, že chtějí rozehnat ten dav. Tak jsem jako 14letá přemýšlela.
Ale museli jsme se otočit a jít domů.
Další první den školy byl 23. září.
To ráno jsme se dovnitř dostali bočním vchodem.
A učebna byla zezadu budovy, takže jsem neviděla, co se děje před ní.
Dav se zvětšoval.
Měli jsme geometrii a do třídy přišel jeden policista
a nahnal nás do dvou policejních aut.
Říkal, ať si dáme přes hlavu deku a nedíváme se nahoru.
A slyšela jsem, jak řekl:
„Šlápněte na to a v žádném případě nezastavujte.“
Ten adrenalin cítím i dnes.
Doma nám neustále zvonil telefon.
Lidé mojí mámě říkali, ať tam jede a ať vyzvedne Carlottu ze školy.
Mé mámě je 96 let.
Má šedé vlasy a ten první jí zešedivěl 23. září 1957.
Tehdy jsem se bála nejvíc.
I prezident Eisenhower tehdy řekl: „Co se to v Little Rocku děje?“
Věděl, že musí něco udělat. Zavolal mi můj strýc a povídal:
„Víš, kdo přiletí do Little Rocku kvůli tobě a tvým kamarádům?“
Elita naší země, 101. výsadková divize Screaming Eagles,
kteří se proslavili ve druhé světové válce.
A řeknu vám, že ten pohled na ně…
Prezident poslal jednotky USA do Little Rocku.
Doprovodili černošské děti do školy a ze školy
a ochránili je před nebezpečnými davy lidí.
- Měli jsme se někam zašít. - Jo.
To byl cíl těch davů a té nenávisti, co… Chtěli po nás, abychom řekli,
- že se tam už nevrátíme. - Ne.
Ale my jsme se tam vrátili
a prezident musel jednat.
Museli jste si hodně věřit a být stateční.
Museli jste chtít se za sebe postavit.
- Ano. - A čelit následkům.
Hned jsem měla problém, že jsem se zeptala na to otroctví.
A ten punc potížistky mi zůstal.
Každý den nás pronásledovala skupinka holek,
šlapaly nám na paty, plivaly a říkaly nám, že jsme hnusné, smradlavé čer…
No prostě klasika.
Jednou jsem šla do naší třídy
a někdo mě něčím praštil po hlavě.
Tak jsem to zvedla a byla to kabelka
- se šesti visacími zámky. - Teda.
Zvedla jsem ji,
hodila ji na zem a řekla: „Dejte mi pokoj, vy bílá špíno.“
Náš třídní mě zaslechl.
Pak mi oznámili, že mě vyhodí.
Plivání a strkání ze schodů pokračovalo,
ale já věděla, že nejsem méněcenná.
Díky tomu jsem to tam vlastně přežila.
A i přes ten chaos jste tu školu nějak vychodili.
Jo.
Mladí musejí pochopit, že mají agresory ignorovat.
- To jo. - Nenechat se jimi rozptylovat.
- Chtějí člověka rozhodit. - A otrávit.
- A rozhodit. - Jo.
- Je třeba to překonat. - Ano.
Na těchto chodbách se toho odehrálo spoustu.
Knihy jsme si vždycky nosili v rukou, protože kdybychom je měli ve skříňkách,
někdo by je ukradl.
A knihy jsme nesměli upustit.
- Kdo upustil knihy a shýbl se… - Odhalil hlavu.
- …a dostal kopanec. - Jo.
Máma mi říkávala, ať zůstanu doma,
ale já nechtěla, protože mě zajímalo, co mi zase provedou.
Když tudy jdete teď, pořád jste ve střehu?
- Máte pocit bezpečí? - Jsem ve střehu.
- Kvůli tomu, co se tu dělo. - Jo.
A dávám si pozor, kdo jde naproti mně.
A můžu vám říct,
- že černoši na to mají radar. - Jo.
My o běloších víme všechno.
- Ale oni o nás ne. - Ano.
- Já mám bělochy přečtené. - Jasně.
Jen chci, aby si běloši něco nastudovali i o černoších.
Nic víc.
Mladým říkám, že děti dokážou přimět prezidenta k činům.
Tu moc má každý.
Lidi z vlády může člověk přimět, aby udělali něco,
- co třeba ani nechtějí. - Ano.
Obyčejní lidé dokážou neobyčejné věci.
Velmi neobyčejné.
- Náš kostel. Metodistický. - Jo.
- Chodili jsme tam často a… - Každou neděli.
Vzpomínám, jak jsem se hrozně ztrapnila, možná to bylo na Den matek,
a měly přijít na řadu děti…
- Jo tohle. - A…
Ptali se, co chceme dát mámě na Den matek, a já řekla životní pojištění.
Myslela jsem, že to zajistí nesmrtelnost.
Lidi se na sebe dívali jakože:
„Chce jí dát životní pojištění?“
Bylo mi hrozně trapně.
Mě to dojalo a moc se mi to líbilo.
Vybavuje se hodně příjemných vzpomínek, že?
Opravdu moc příjemných vzpomínek.
Moc ráda jsem tu vyrůstala,
ale vyrůstat v Arkansasu nebylo jednoduché pro Symone.
Mami, ty jsi ji možná před návratem do Little Rock neznala,
ale já ano, protože jsem se dívala na RuPaul’s Drag Race.
Jsem Symone.
ŘADA 13
Pro vítězství si jdu. Jsem kráska z Arkansasu.
Symone byla dřív Reggie Gavin, narozený v Conwayi v Arkansasu,
což je kousek od Little Rocku.
Našel se v převlékání do ženských šatů.
Příští americkou drag superstar se stává…
Nadchlo mě, když vyhrála 13. řadu Drag Race.
Symone!
Lidem z Arkansasu neskrytě fandím.
Symone bydlí v Los Angeles, ale na víkend se vrátila do Little Rocku.
A dnes se svými kamarády z Arkansasu pořádá party.
A my se jí budeme účastnit taky.
To je ono.
Vyrostla jsem v menším městě Conway
a nejkurážnější, co jsem kdy udělala, bylo jít na ples jako drag queen.
V mládí jsem si nepřipadal sám sebou,
ale věděl jsem, že když tam dokážu vejít s hlavou vztyčenou, dokážu cokoli.
Bylo to poprvé, co jsem byla v převleku na veřejnosti.
Jsem ten nejkurážnější Arkansasan v celém dragím království.
V Little Rocku na vysoké jsem už věděla, že se chci dragu věnovat.
Tehdy jsem poznala svoji rodinu, House of Avalon.
House of Avalon je kolektiv gay umělců, co se chtějí bavit
a chtějí lepší a bezpečnější svět.
Chtějí toho dosáhnout uměním, fotografiemi, dragem, videi, vším možným.
Bude mi vidět jedna noha a to hezčí rameno.
- Kuřecí stehýnko a hezký ramínko. - Jo.
House of Avalon mi umožnil být,
kým jsem být chtěla, tudíž Symone, a prozkoumat svět dragu.
HOUSE OF AVALON PRÁVĚ PRO KAMARÁDY A RODINU POŘÁDÁ PARTY VE STYLU PLESU
- To bude můj první ples. - Co?
- Hezky! - Super.
Ožereš se a otěhotníš.
Vítám vás všechny na avalonském plesu.
Jo!
Dobrý den!
Bože můj.
Skvělé přivítání. Super.
Vás potřebuji každý týden.
My můžeme pařit pořád.
Tohle je pro západní Little Rock úžasná událost.
Váš ples byl jiný?
To už je dávno.
Je to pro mě jako Mlhy Avalonu.
Už hrozně dávno.
Tvůj ples si ale pamatuju.
- Kde byl? - Na lodi.
Fakt?
Neměla jsem flitry, lituji toho.
Tyhle šaty jsou parádnější
než ty z mého plesu.
Budu muset neelegantně
- přešoupnout nohy. - Jasně.
Já musela udělat to stejné.
- Máš dlouhý nohy. - Jo.
SYMONINA MÁMA
Vyrůstala jste v Conwayi.
A vy, mámo, jaké to pro vás bylo?
- Chránila jsem ho. Hlídala. Jako ostříž. - Uvědomovala jste si to?
Ano. Věděla jsem, co mi může nebo nemůže projít.
Hodně jsem ho ochraňovala
a bylo by jedno, jestli je gay, hetero nebo třeba fialový.
Bylo by to jedno.
V kolika vás začali šikanovat?
V první třídě. To nezapomenu.
Při jednom z prvních dní školy. Těšil jsem se.
V autobusu jsem si sedl na svoje obvyklé místo.
A jeden můj „kamarád“… Prostě jsem mluvil, gestikuloval a tak.
Zeptal se, proč se chovám jak nějakej zasranej teplouš.
- V první třídě? - V první třídě.
Ani jsem nevěděl, co to je.
- Neměla jste sebevražedné sklony? - Měla.
- V devíti letech? - Jo.
Šílené, že? Ale…
V dnešní době si i děti sáhnou na život.
- Sebevraždy. - Ano.
Jednou jsi přišla domů a já jsem byl úplně v koncích.
Hrozně jsem se na něj naštvala a povídám:
„Takovýhle pocit už nikdy mít nemusíš.
Já budu vždycky stát při tobě, když už nikdo jinej.“
Sláva vám.
Stůj co stůj.
Kdy jste objevila drag?
Bylo mi asi 16 a sledovala jsem RuPaul’s Drag Race.
Zaujalo mě, že si můžu dát paruku, mejkap, šaty a dělat si, co chci.
Do toho jdu.
Tím to začalo.
- Fakt. - Na základě
- toho, co jste viděla v RuPaul? - Jo.
- Je fantastické, že jste tam vystupovala! - Ano.
- A vyhrála. - A vyhrála.
- Neuvěřitelné. - Mám korunu.
Nejde vidět, ale je tam.
V 16 jste si říkala, že to chcete taky.
Že to zvládnu.
Říkala jsem lidem, že to dělám. Třeba kamarádům.
Ptali se, jestli půjdu na ples jako ženská.
- A já… - Jestli můžete. Jestli to zvládnete.
„Můžu tam takhle jít? Jo. Můžu.“
Neměla jsem doprovod.
Zástupce ředitele vůbec nevěděl, kdo jsem. A pan Lynn na to: „To je Reggie.
On přišel v převleku. Pojď dál, Reggie. Když tě bude někdo prudit, řekni mi to.“
- Ty jo. - To jsem nečekala.
A hrdě jsem vešla dovnitř.
Je to zajímavé. Lidé mívají strach o své dítě,
- když se liší od ostatních. - Ano.
Ale když se liší a nedostane možnost být,
- kým být má… - Ano.
- Souhlasím. Je to skoro horší. - Je to ještě horší.
Najednou člověku dojde,
že největší dar, co kdo může svému dítěti dát,
je umožnit mu být sám sebou.
- A tak to u vás bylo. - Ano.
Jo. V převlékání jsem se našla.
Pomohlo mi to se sebejistotou, když zrovna drag nepraktikuji.
A nebýt Symone, tak bych to asi nepřežil.
Kdybych neměl sám sebe. Tak to je.
Kdybych neměl sám sebe. Ona mi zachránila život.
Tak, divy, ples začíná.
- Už? - Už?
Dnes večer ji zapojíme.
Pýcha Arkansasu Symone!
To byl úžasný výlet.
A v tuto roční dobu je to tam moc hezké.
Bylo to nostalgické. Vrátila jsem se tam opravdu ráda.
- Pro naši rodinu je to tam důležité. - Ano.
A díky, že jsi mě vozila, zlato.
Díky, že jsi mi to svěřila.
Ale musím přiznat, že já bych tě řídit nenechala.
- Jo. - Bylo to skvělé.
A slyšet příběhy takto úžasných žen mě velice zasáhlo.
Každý, s kým jsme mluvily, odněkud unikl.
Ať už z fyzického místa, nebo z duševního.
Udělali krok z pohodlného a známého prostředí
do prostředí neznámého a vlastně i nebezpečného.
Všichni tihle lidé riskovali.
- A nejen sami za sebe. - Ano.
Také za své děti a za společnost, což je pro mě nesmírně kurážné
a neskutečně podnětné.