Jeg glæder mig til at komme tilbage til Arkansas.
Jeg fik lige nogle bøger.
101 Things to Eat in Arkansas Before You Die.
-Den første restaurant, de nævner… -Sig det.
…er AQ Chicken House.
Ih, du milde, jeg…
Jeg spiste så meget kylling på AQ Chicken House.
Med citron og peber, krydret, paneret
og pandestegt kylling.
Ufatteligt.
Vi må finde noget til dig.
Det var dejligt at være barn der.
Jeg har så mange vidunderlige minder fra min opvækst i Little Rock.
Da jeg begyndte at date din far,
sagde han det med det samme: "Jeg tager hjem til Arkansas."
Jeg tænkte: "Jeg må se, hvordan der er i Arkansas."
Og så besluttede jeg at springe ud i det og følge mit hjerte.
Arkansas var et stort vendepunkt i mit liv.
Det var der, du blev født.
Det var naturligvis det vigtigste, der skete, mens jeg boede der.
Og jeg har tænkt over,
hvordan det sted, man opholder sig, former og udfordrer en.
Ved at besøge Arkansas kan vi få gennemtænkt
nogle af spørgsmålene om, hvad gåpåmod egentlig betyder.
Hvordan træffer man vanskelige valg?
Hvordan springer man ud i det, vover pelsen,
når man nogle gange ikke aner, hvad udfaldet bliver?
-Jeg glæder mig til at se det igen. -Også jeg.
Du kan vist ikke få mere ned i den.
Du bliver overrasket. Den udvider sig. Jo, der er masser af plads.
-Skal jeg sætte mig ovenpå din kuffert? -Nej, det behøves ikke… Den er…
-Ja, du er meget… -Robust!
-Du er meget loyal overfor den kuffert. -Ja.
-Okay. -Åh, du godeste. Godt.
Okay! Det var det. Lad os tage til Arkansas.
Af sted med os.
Den så jeg ikke komme. Jeg tænkte: "Så er det nu."
Jeg er kandidat i hvide.
Bare hvide ville tage hf-eksamen i sorte. Det rækker.
Little Rock er næste stop.
-Så kører vi. -Er det et manuelt gear?
Nej, det er en mikrofon.
"Eftersyn påkrævet. Kontakt forhandleren."
Det bliver sjovt.
Jeg glæder mig til at komme tilbage til Fayetteville.
Det var der, jeg først boede,
da jeg flyttede til Arkansas.
Jeg elskede byen. Jeg underviste i jura der.
Vi kører forbi huset, hvor vi blev gift.
Nu er huset et museum,
og det får mig til at føle mig gammel.
Der findes ikke en bedre rundviser end Ann Henry,
som var en af de første, jeg blev venner med,
da jeg flyttede til Fayetteville.
Ann!
UNDERVISER OG AKTIVIST
Velkommen til dit hjem! Også Chelsea.
Hej, Ann.
-Det er her, det hele begyndte, skat. -Jeg har aldrig været her.
-Du vil elske det. -Jeg har aldrig været her.
-Du milde, er det din brudekjole? -Hun har aldrig været her.
Nej, jeg vidste ikke, den var her, før jeg så den.
Jeg købte den hos Dillard's. Den kostede 53 dollar.
Fordi din mor sagde, du skulle have en brudekjole.
Ja, og hun tog med mig til Dillard's om fredagen,
-før jeg blev gift. -Lidt anderledes end dit bryllup.
Ja, det…
-Vi blev gift her. -Lige her.
Det var vores spisestue.
SEND ET NYT HOLD
-Clinton til Kongressen. -Det var i '74.
Jeg husker godt stjernen her.
Hvad er det for et slips?
Sådan nogle slips… …gik mænd med dengang.
Et af fars slips, eller hvad?
-Det kunne det have været. -Er det ikke sjovt?
-Okay. Lad os se køkkenet. -Ja.
-Ligner det sig selv, mor? -I høj grad.
-Mørk orange. -Find…
-Jeg kan lide det. Det er muntert. -Helt fantastisk.
Hvorfor er Swanson over det hele?
-Fordi det er vigtigt. -De lavede dem her i Fayetteville.
Jeg husker, jeg fik Swansons kyllingetærte.
Jeg var bare forvirret, for hvad har mine forældre med det at gøre?
-De lavede ikke mad ret tit. -Det er derfor, jeg spurgte.
Vi fik ofte kyllingetærte.
Hvad er det? Lidt billeder?
Er det ikke skønt?
-Det har jeg vist ikke set før. -De briller.
-Det er dit 70'er-look, mor. -Hun har altid…
Milde himmel.
-Du skal forstå, at i 1974… -Ja.
…hørte vi en del om hende.
Din far fortalte om den kvinde, han var forelsket i.
Hun kunne hvad som helst. Han ville så gerne giftes med hende,
men han vidste ikke, om hun ville giftes med ham.
Vi ville jo gerne møde hende.
Så var der en reception på jurastudiet,
og da jeg var advokat, skulle jeg med.
Jeg gik direkte hen til hende, hvor hun stod med pagehår og i jakkesæt.
Vi hilste på hinanden, og vi har været venner lige siden.
-Det har vi. -Det var…
-I næsten 50 år. -Ja. Det var skønt.
Ann var så sød at lægge hus til bryllupsreceptionen.
Der var én ting, jeg glemte.
-Jeg fik ikke fat i en fotograf. -Åh, nej.
I dag er det jo sådan, at hvis du ikke har et foto,
så er det aldrig sket.
-Det tænkte man ikke på dengang. -Nej.
Hvis hun ikke tænker på brudekjolen,
tænker hun da heller ikke på fotografen.
-Mode har aldrig været en prioritet, vel? -Nej!
Det var ikke min stærke side, hvis jeg skal være ærlig.
Da jeg flyttede til Fayetteville, løb jeg en stor risiko.
Mange syntes, jeg var skør.
For en, der kommer fra en stor by som Chicago,
-må det have føltes som bøhlandet. -Bonderup.
Byen var lille, men hjertevarm,
og folk var så interessante, og vi havde det dejligt.
Jeg siger altid til folk, jeg holdt meget af at bo i Fayetteville.
-Jamen det… -Ja.
-Det er her, jeg blev gift. -Ja. Præcis.
-Resten er historie. -Som jeg sagde til Chelsea…
Dette sted har i høj grad formet mig.
Jeg fandt et vidunderligt hjem her.
Og jeg er ikke den eneste.
Vi er på vej til Canopy,
en organisation, der hjælper flygtninge, der flytter til Arkansas.
I øjeblikket tager Canopy del i en landsdækkende indsats
for at genhuse over 75.000 afghanere, der måtte flygte fra deres hjem,
da Taleban kom tilbage og tog magten i landet i sommeren 2021.
ALLE ER VELKOMNE
-Goddag. Hej, hvordan går det? Det er… -Velkommen, fru minister. Jeg er Joanna.
-Hej, Chelsea. Rart at møde dig. -Tak. Undskyld, jeg har kolde hænder.
Nu får I en varm velkomst hos Canopy
-her i Fayetteville. -Jeg er spændt.
ADMINISTRERENDE DIREKTØR
-Den næste familie kommer på onsdag. -Seriøst?
Vi er i fuld gang med at organisere det hele,
for der skal stå en varm bolig klar til dem.
I sidste måned modtog vi 56 mennesker fordelt på 13 husstande…
-Det er fantastisk. -…og det er utroligt.
Hvor mange skal bo her?
Her skal der bo en familie på fem.
Det har været en hård periode for alle de familier, der er ankommet.
Men vi har fået dem anbragt et trygt og roligt sted.
-Vil I hjælpe med at montere en seng? -Gerne.
Det hører med til at være i Canopy. Folk donerer en masse ting.
Og så står vi med en pose skruer
-og den her seng… -En pose skruer?
Og så står vi her og prøver at hitte ud af det.
Okay.
Her, Chelsea, hold den.
-Den… Skal den… -Her.
-Værsgo, mor. -Her. Ja.
Er det hele doneret?
-Ja. Så af og til… -Har vi skruer nok?
-Der er nogle korte skruer hernede. -Det bliver spændende.
-Mor, vi skal bruge en kort her. -Okay.
-Okay. Den skal den vej ind. -Jep.
Ved I, hvor mange børnesenge, jeg har samlet?
-Ja. -Sådan.
Sengen skulle nødig kollapse, når nogen lægger sig.
Som regel springer de op i sengen, når de ser den.
-Så den skal være robust. -Åh, nej. Det er skræmmende.
Okay, lad os se, om det er…
Det kræver en landsby.
Ja. Absolut.
Endnu en her.
-Sådan. -Skønt.
-Den føles ret stabil. -Ja, den er vist god.
Vi er der vist.
-Den passer! Godt. -Ja.
Fremragende.
-Vi må nok hellere fortsætte. -Ja!
-Vi… Ja, vi har travlt. -Okay.
-Toiletpapir. -Tak.
Det her er faldet ned. Sætter vi det op igen?
Vores bruseforhæng faldt ned.
-Ja. -Jeg ved ikke rigtig.
-De her ting er ret… -Åh, nej.
Nej, mor. Vi skal bruge de små… Den kan ikke sidde fast nogen steder.
-Vi skal bruge de der små halvmåner. -Ja.
Det falder let ned, men i det mindste ser det pænt ud.
Det er på plads.
GÆT, HVOR HØJT JEG ELSKER DIG
-En af vores yndlingsbøger. -Vi er klar.
-Når bruseforhænget er ordnet. -Ja, når det er ordnet.
Vi var så tæt på.
Den er sej, piger. Vidunderlig.
GODT, DU KOM.
Tænk engang, hvilket mod det kræver at forlade sit hjem.
At forlade alt det, man kender.
Vi får mulighed for at besøge en familie fra Kabul,
der ankom til Arkansas for få uger siden.
Mor, du har brugt måneder på at hjælpe med at evakuere afghanere,
især afghanske kvinder og deres familier.
Det giver mening at møde denne familie,
som Canopy hjælper med at genhuse.
Jeg er taknemmelig for at kunne
for at byde jer velkommen til Arkansas og Amerika.
-Tusind tak. -Ja. Vi er…
Hvor længe har I været her?
Vi har været her cirka tre uger.
Tre uger.
Da vi kom til Arkansas,
stod der græskar ved alle døre.
Min mor blev ved med at spørge:
"Hvorfor stiller de dem dog der, Basira?"
En af dagene
var der børn i forskellige kostumer.
Så gik det op for os, at det hørte til kulturen og traditionen.
Så måske til næste år.
Næste år. Og din søn vil garanteret have et kostume.
Ja.
I er et eksempel på det utrolige mod,
mange afghanere har måttet udvise.
15. AUGUST 2021
Taleban-styrker indtog i dag Afghanistans hovedstad Kabul.
Det var kulminationen på et lynfremstød,
hvor de generobrede kontrollen næsten to årtier
efter, de blev frataget magten.
Forholdene i Afghanistan
i de sidste 20 år var ikke perfekte,
men folk var glade, fordi de havde deres grundlæggende rettigheder,
såsom at kvinder gik i skole og på universitetet
og var en aktiv del af samfundet.
Har du gået i skole?
Jeg dimitterede fra Kabuls Universitet
i jura.
Jura og statskundskab.
Gik du også i skole?
På universitetet.
Da jeg læste i Kabul,
sagde jeg altid, at jeg ville være læge.
Det er ikke kun jeres nutid, men også fremtiden, I har mistet.
I har mistet det, I troede var muligt.
Efter styreskiftet, da Taleban kom til magten,
var det en katastrofe for Afghanistan.
Det skete så hurtigt.
I var nødt til at tage en livsændrende beslutning på få timer.
Tusindvis af mennesker styrtede ud til lufthavnen,
og nogle blev mast ihjel.
Nogle af vores familiemedlemmer ville ikke tage til lufthavnen.
Men klokken to om natten
forlod vi vores hjem.
Det eneste, vi kunne tage med, var en rygsæk.
KABUL 24. AUGUST 2021
Afghanistans lufthavn har mange porte.
Vi tog til Abbey-porten.
To dage efter, vi var der,
skete der et selvmordsbombeangreb ved den port.
Det var farligt og risikabelt,
men vi kom ind gennem porten.
-Kunne I rejse sammen? -Ja.
Vi ønskede ikke at komme her som flygtninge,
men vi var tvunget til det.
Hvordan har din søn det? Hvordan har han det med det nye sted?
Med nye mennesker, et nyt hjem?
De første dage var det svært,
for det at være hjemløs
er hårdt selv for et lille barn.
Så da han forstod, at han havde… et hjem.
Da blev han så glad.
Han ved, at vi har et hjem,
en rolig by, og at han kan lege trygt.
Og nu får han nye venner.
Det var mit næste spørgsmål. Har han fået nye venner?
Ja, han er blevet venner
med nogle af mine naboer og børn fra sponsorfamilier.
Og nu har han det fint i Arkansas.
Vi ønsker jer alt godt.
Vi håber, jeres første thanksgiving bliver god.
Ja, tak.
God thanksgiving.
Tak, mor.
Jeg tager den.
Nej. Lad mig. I serverede jo for os. Tak.
-Fru udenrigsminister? -Ja?
Første gang, man besøger et afghansk hjem,
vasker man ikke op.
Når du kommer igen, kan du vaske op.
Vi vasker op på vores…
Okay? Ja, første gang gør man det ikke.
Jeg tror, det er vigtigt at besøge dele af fortiden.
Og hvilket bedre sted at tænke over det hele end i Little Rock?
VELKOMMEN TIL LITTLE ROCK
Der ligger Rally's. Vi fik krølfritter hos Rally's.
De er så gode. Gad vidst, om de stadig laver dem.
Åh gud, jeg husker legepladsen
nær War Memorial Stadion. Der var en…
-Og zoologisk have. -Jeg elskede den zoo.
Du elskede den. De opkaldte en chimpanse efter dig.
Vel gjorde de ej.
Det var ikke en chimpanse, men en orangutang.
-Var det det? -Født i 1975.
Jeg troede, I havde opkaldt mig efter den.
-Det ville jeg ikke have gjort. -Men den virkede sød.
Da vi var her på valgdagen i '96,
tog jeg til indkøbscentret med et par af mine venner,
og jeg ville have huller i ørerne. Jeg var 16, og jeg ringede til dig.
Du sagde, jeg ikke skulle gøre det i et øjebliks eufori.
Jeg fattede det ikke. Jeg tænkte: "16 år er fire mere end 12,"
og du havde sagt, jeg måtte, når jeg blev 12.
For det første har jeg aldrig sagt 12.
-Jeg må have sagt 20 eller 30. Ikke 12. -Nej, afgjort ikke.
-Det har jeg aldrig sagt. -Jeg tænkte… Jo, du gjorde.
Men da jeg var barn.
Jeg sagde til Charlotte, vi skulle have lavet huller sammen.
Vent bare, til hun bliver 16 og ringer fra et indkøbscenter.
Jeg sagde, hun måtte få dem, når hun blev 12.
Okay. Fint. Mit stakkels barnebarn.
-Okay. -Det skal nok gå.
Her er Central High School, hvor du skulle have gået,
-hvis vi var blevet i Little Rock. -Ja.
Det er en pragtfuld bygning,
og dens fortid gør den naturligvis
-endnu mere betydningsfuld. -Mere betydningsfuld.
Når jeg ser på Central High School,
tænker jeg på Brown v. Board of Education-dommen,
som lød på, at Amerikas folkeskoler skulle integreres.
At de skoler, hvor sorte børn gik…
HØJESTERET FORBYDER RACEADSKILLELSE I FOLKESKOLER
…slet ikke kunne sammenlignes,
endsige var på højde med de skoler, som hvide børn gik på.
I 1957 HAVDE LITTLE ROCK HIGH SCHOOL
UDELUKKENDE HVIDE ELEVER
I 1957 sagde skoleudvalget i Little Rock:
"Vi integrerer skolerne."
Og ni modige unge mænd og kvinder
blev de første sorte elever på dette fantastiske gymnasium.
Man burde naturligvis have gjort det samme overalt,
men flere steder i landet gjorde man intet.
Og det er hårdt at tænke på, at ni elever,
der blev integreret med næsten 2.000 andre elever
overhovedet var integration.
De ni elever må have følt sig ekstremt pressede.
Som barn i Chicago, hørte du så, hvad der skete
-her i Little Rock? -Bestemt.
Jeg boede i en forstad til Chicago, hvor der kun boede hvide,
og jeg gik på fortrinlige folkeskoler.
Min far så nyhederne hver aften,
og en dag så jeg det uforglemmelige billede
af de modige, unge sorte elever. De ni fra Little Rock.
De gik gennem folkemængden, der råbte ad dem og spyttede på dem.
-Ondskabsfuldt. -De spyttede på dem.
Unge mennesker, der var fem-syv år ældre end mig.
Det gjorde mig mere opmærksom på, hvad der foregik
udenfor mit eget nærsamfund.
Vejen til storhed går ikke altid i en lige linje.
Jeg så, hvad der skete her i 1957.
Det fik mig ikke til at hade mit land.
Det fik mig til at beundre de unge mennesker, der prøvede
at få vores land til at leve op til sine højeste idealer.
Jeg er beæret over, at vi skal tale med Carlotta og Minnijean,
der var med i De ni fra Little Rock, om deres personlige erfaringer.
-Milde himmel! Carla. -Goddag.
-Det er dejligt at se dig. -Så godt at se dig igen, min ven.
I lige måde.
-Du godeste. Det er skønt, det her. -Jamen dog.
Ja, det er vidunderligt.
Vi har talt meget om, hvad gåpåmod betyder.
For jer var det at vide, I fortjente en fremragende uddannelse…
EN AF DE NI FRA LITTLE ROCK
…og at have modet til at kæmpe for at komme ind på Central.
Jeg tænkte på min opvækst i Syden i raceadskillelsesperioden.
Jeg fik at vide, jeg var smuk.
Jeg fik at vide, jeg var klog…
-Og det var sandt. -…og var talentfuld.
Jeg hedder Minnijean Brown.
Jeg er taknemmelig over for alle dem,
der har støttet os og har bidraget til vores kamp.
Vores familier ville undgå, at vi blev behandlet dårligt.
Vi gik fremfor at tage bussen.
Så I ikke blev sendt ned bag i bussen.
-For at undgå det, ikke? -Vi gik meget.
Det bliver til en vane at gøre modstand.
-Præcis. -Vi holdt os på den sikre side.
Min mor plejede at sige: "Tingene ændrer sig.
Du skal forberede dig på at gå gennem døren,
hvad enten den åbnes på vid gab eller blot står på klem.
For at gøre det må du have den bedst mulige uddannelse."
Så jeg har hørt om uddannelse fra jeg var spæd.
Jeg havde historie på Central.
Emnet var slaveri, og der var kun et afsnit
om det i historiebogen. Der stod: "Slaveriet var godt for sorte mennesker."
Og lille dumme jeg rakte hånden op og sagde:
"Det er ikke, hvad jeg har hørt om slaveriet."
Det afgjorde skæbnen for mig. Jeg blev stemplet som ballademager.
Jeg vidste ikke…
Du vidste ikke, du ikke burde sige sandheden.
Nej. Netop.
Men da skoleudvalget i Little Rock traf beslutningen,
hvorfor blev det så lige præcis jer to, der blev udvalgt?
Jeg ville være læge på grund af madame Curie.
Det var en god grund.
Ja. Jeg vidste, at der stod to elever i det her laboratorium
og dissekerede en frø. Mens der ovre på Dunbar
stod ti eller 12 elever omkring én lille frø og prøvede at dissekere den.
Så det handlede om at få flere muligheder.
Den første august modtog jeg tilmeldingsblanketten.
Jeg glemmer aldrig min fars ansigtsudtryk.
Han gjorde store øjne.
Han sagde: "Vil du gå på Central?" Og jeg svarede: "Ja."
Han var soldat under Anden Verdenskrig.
Og han sagde: "Der er jo ingen, der opdeler mine penge.
Der er ingen farveforskel på penge, når man skal betale skat.
Jeg betaler også til Little Rock Central High School."
Mine forældre var stolte.
Den første dag går jeg hen og slutter mig til de andre.
Jeg så godt de mange mennesker derovre…
…men jeg var ikke bange.
-Var du ikke? -Nej.
-Jeg frygtede intet… -Vi var aldrig blevet hadet.
-Hvad skulle vi være bange for? -Nej, vel?
Vi begyndte at gå,
og der kommer så en betjent og siger:
"De unge må hellere gå hjem igen."
Aftenen før havde guvernøren sagt, at han tilkaldte
Arkansas' nationalgarde for at beskytte borgerne i Little Rock.
Jeg prøver at forstå, hvad der sker.
"Nationalgarden er her for at beskytte borgerne.
Tag jer af den folkemængde derovre." Sådan tænker en 14-årig.
Det endte med, at vi vendte om og gik hjem.
Første dag nummer to var den 23. september.
Vi var gået ind ad sidedøren den morgen.
Og klasseværelset vendte ud mod bagsiden,
så jeg så ikke, hvad der foregik ude foran.
Folkemængden voksede.
Jeg havde geometri, og en politibetjent kom
og fik os i hast ud i to politibiler.
De sagde: "Tag tæpper over hovedet og se ikke op."
Og jeg hørte ham sige:
"Tryk sømmet i bund og stop under ingen omstændigheder."
Den dag i dag kan jeg mærke skrækken.
Da jeg kom hjem, havde folk ringet.
De sagde til min mor, at hun skulle tage hen
og få Carlotta ud af den skole.
I dag er min mor 96,
men det var den 23. september 1957, hun begyndte at få gråt hår.
Jeg har aldrig været så bange.
Det var den dag, præsident Eisenhower sagde: "Hvad foregår der i Little Rock?"
Han vidste, han måtte gøre noget. Min onkel ringede og sagde:
"Ved du, hvem der kommer til Little Rock på grund af dig og dine venner?"
Og de bedste i hele landet, 101. Luftbårne Regiment, Screaming Eagles,
der var blevet berømte i Anden Verdenskrig, kom.
I skulle bare vide, hvordan det var at se dem…
Præsidenten har sendt soldater til Little Rock.
De eskorterede de sorte børn til og fra skole
og beskyttede dem mod den truende folkemængde.
-Vi skulle have gemt os… -Ja.
-…i skabene. -Præcis.
Det var folkemængdens formål.
Formålet med hadet og alt det var… Vi skulle have sagt:
-"Vi kommer ikke igen." -Ja.
Men fordi vi kom tilbage, måtte han gribe ind.
I var nødt til at tro på jer selv
og være modige.
I måtte være villige til at sige fra.
-Ja. -Og betale prisen for det.
Jeg kom i unåde ved at stille det spørgsmål om slaveriet.
Det ry forlod mig aldrig.
Hver dag blev vi fulgt af en gruppe piger,
der trådte os i hælene, spyttede og sagde: "I er grimme. I stinker. I er…"
Alt det sædvanlige.
På vej ind i mit klasseværelse
slog nogen mig i hovedet med et eller andet.
Jeg samlede det op, og det var en taske
-med seks hængelåse i. -Wow.
Så jeg tog den,
smed den på gulvet og sagde: "Lad mig være, hvide tabere."
Min klasselærer hørte mig.
Så sagde de: "Du skal ud." Så jeg blev smidt ud.
De fortsatte med at spytte og skubbe os ned ad trapperne,
men jeg vidste, jeg var lige så god som alle andre.
Og det var det, der hjalp mig igennem.
I marcherede gennem kaosset til udmærkelse.
Ja.
Unge mennesker skal vide, at man må lade de skøre være.
-Lige præcis. Ja. -For de afleder opmærksomheden.
-De prøver at hyle en ud af det. -Distraherer en.
-De vil have en til at vakle. -Ja.
-Så gå videre. -Nemlig.
Der skete så meget på disse gange.
Vi bar altid rundt på vores bøger,
for hvis vi lod dem ligge i vores skabe,
blev skabene brudt op.
Og tab ikke bøgerne på gulvet.
-For tabte du dem og ville samle dem op… -Så var hovedet blottet.
-Så fik du et spark bagi. -Ja.
Min mor sagde: "Du må godt blive hjemme."
Og jeg svarede: "Nej. Jeg vil se, hvad de finder på i dag."
Er I stadig på vagt, når I går ad en gang?
-Om vi føler os sikre? -Ja. I høj grad.
-På grund af det, der skete her. -Ja.
Og jeg er også på vagt overfor dem, der kommer imod mig.
Og I skal vide, at mange, der voksede op i raceadskillelsesperioden,
-har det på samme måde. -Ja.
Vi forstår alt om hvide mennesker.
-Men ikke omvendt. -Det er sandt.
-Jeg er kandidat i hvide. -Okay. Ja.
Bare hvide ville tage hf-eksamen i sorte.
Det rækker.
Jeg siger til de unge: "Børn kan vække præsidenter til dåd."
I har en stemme.
I kan tvinge magthavere til at gøre ting,
-de måske, måske ikke, havde gjort. -Ikke havde gjort.
Almindelige mennesker kan gøre usædvanlige ting.
Meget usædvanlige ting.
Her er vores kirke.
-First United Methodist Church. -Ja.
-Vi har tilbragt meget tid her. Også… -Hver søndag.
Jeg husker, at jeg blev så flov engang til mors dag.
Det var børnenes stund…
-Børnenes stund, ja. -Og…
De spurgte, hvad vi ville give vores mødre til mors dag.
Jeg ville give dig en livsforsikring.
Jeg troede, det betød, du ville leve evigt.
Hele…
Hele menigheden undrede sig.
"Vil hun give sin mor en livsforsikring?"
Jeg husker, jeg blev så flov.
Jeg blev meget rørt. Det var pragtfuldt.
Det bringer dejlige minder frem, ikke?
Ja, virkelig mange dejlige minder.
Det var skønt at vokse op her,
men at vokse op i Arkansas var ikke altid lige let for Symone.
Du kendte hende nok ikke, før vi besluttede at tage til Little Rock,
men jeg kendte hende, fordi jeg har set RuPaul's Drag Race.
Navnet er Symone
RUPAUL'S DRAG RACE SÆSON 13
Og jeg går efter tronen Jeg slår jer, for jeg er Arkansas-konen
Før Symone blev Symone,
var hun Reggie Gavin, født og opvokset i Conway i Arkansas,
der ligger tæt på Little Rock.
Hun fandt ikke sig selv, før hun fandt drag.
Amerikas næste drag-superstar er…
Jeg blev så glad, da hun vandt sæson 13 af Drag Race.
Symone!
Jeg hepper altid på folk fra Arkansas.
Nu om dage bor Symone i Los Angeles,
men hun er i Little Rock weekenden over.
I aften holder hun fest for sine venner i Arkansas.
Og de har også inviteret os.
Der er hun.
Jeg voksede op i Conway, en af de mindre byer,
og det modigste, jeg nogensinde har gjort, var at gå til skolebal i drag.
Da jeg var barn, følte jeg ikke, det var trygt at være mig selv,
men jeg vidste, at hvis jeg kan gå derind med oprejst pande, kan jeg gøre alt.
Det var første gang, jeg var i drag offentligt.
Den modigste arkansasborger i draggens historie.
Da jeg kom til Little Rock for at gå på gymnasiet, ville jeg dyrke drag.
Det var der, jeg fandt min familie, House of Avalon.
House of Avalon er et kollektiv af queerkunstnere, der vil have det sjovt
og gøre verden mere tryg for alle,
hvad enten det drejer sig om kunst, fotografi, drag, videoer…
Alle farveladens farver.
Hør, jeg stikker benet frem og en af mine pæne skuldre.
-Et godt kyllingeben og en pæn skulder. -Nemlig.
House of Avalon gav mig den tilladelse, jeg havde brug for
for at blive den, jeg ønskede at være, og for alvor udforske drag og Symone.
I AFTEN ER HOUSE OF AVALON VÆRT FOR
EN FEST MED SKOLEBAL-TEMA FOR NÆRE VENNER OG FAMILIE
-Det bliver mit første skolebal. -Hvad?
-Se dig lige. -Det er kært.
Du bliver fuld og gravid.
AVALON SKOLEBAL
Velkommen til Avalons skolebal.
Ja!
Hej!
Ih, du milde.
Sikken fantastisk entre. Elsker det.
I ved nok, jeg trænger til jer en gang om ugen.
Vi er altid klar til at feste.
Det er en fantastisk ting at gå til i det vestlige Little Rock.
Var dit skolebal anderledes?
Det er meget længe siden.
House of Avalon… Det er ligesom i Tågerne omkring Avalon.
For længe, længe siden.
Jeg husker dit skolebal.
-Hvor var dit skolebal? -På en båd.
Seriøst?
Jeg havde ingen pailletter på. Det ærgrer mig.
Det her er meget flottere end min balkjole.
Okay, jeg er nødt til, ikke særlig elegant,
-at svinge benene over. -Skal du over?
Jeg måtte gøre det samme.
-Ja, og du har meget lange ben. -Ja.
REGINA PRICE SYMONES MOR
Du voksede op i Conway.
Mor, hvordan var det for dig?
Jeg pylrede meget om ham. Jeg holdt øje med ham.
-Som en høg. -Var du opmærksom på det,
da du var barn?
Ja da. Jeg vidste, hvad jeg slap godt fra og hvad ikke.
Jeg var en rigtig curlingmor,
uanset om han var homo, hetero eller lilla.
Det var underordnet.
Hvor gammel var du, da du først blev mobbet?
Første klasse. Jeg glemmer det aldrig.
Det var en af de første skoledage, og jeg glædede mig.
Jeg steg på bussen og satte mig på min sædvanlige plads.
Og en af mine "venner"… Jeg snakkede og lavede fagter, ikke?
Og han sagde: "Hvorfor er du så pokkers bøsset?"
-Sagt af en, der gik i første klasse? -Ja.
Jeg vidste ikke, hvad ordet betød.
-Du havde selvmordstanker, ikke? -Jeg… Ja.
-Da du var ni? -Ja, ni.
Er det ikke vanvittigt?
I ved nok, at der er børn, der tager deres eget liv?
-De begår selvmord. -Lige nu.
Du kom hjem en dag, og jeg sagde: "Jeg har fået nok."
Jeg blev så vred på ham, og jeg sagde:
"Sådan må du aldrig have det.
For selvom ingen andre hjælper dig, så gør jeg."
Hvor er det godt.
Uanset hvad der sker.
Og hvornår opdagede du så drag?
Jeg var vel omkring 16,
og jeg sad og så RuPaul's Drag Race.
Jeg tænkte: "Kan man tage paryk, makeup og tøj på,
kan man gøre, hvad man vil?
Jeg er så klar. Vi gør det."
Og sådan begyndte det.
-Ja. -Så du så det
-bare i RuPaul? -Ja. I RuPaul.
Var det så ikke fantastisk
-at være med i showet? -Jo.
-Og du vandt. -Ja… Jeg vandt.
-Det er fabelagtigt. -Jeg har krone på.
I kan ikke se den, men den er der.
Du er 16, du ser showet og tænker: "Det kan jeg godt."
Ja. Jeg kan lave drag.
Jeg fortalte folk, at jeg lavede det, altså, mine venner.
Og de sagde: "Kommer du så til skoleballet i drag?"
-Og jeg tænkte… -"Kan jeg det? Kan jeg godt det?"
"Kan jeg tage til skolebal i drag? Jamen det gør jeg."
Jeg ankom alene.
Vicerektoren spurgte: "Hvem er det? Jeg har aldrig set den elev før."
Og mr. Lynn sagde: "Det er Reggie.
Vidste du ikke, han kom i drag? Kom indenfor, Reggie.
Og siger nogen noget til dig, så sig til."
-Jøsses. -Den så jeg ikke komme.
Jeg tænkte: "Så er det nu."
Hvor er det interessant. Man frygter jo for sit barn,
-hvis det er anderledes. -Ja.
Men hvis ens barn er anderledes og ikke får lov
-til at være det barn, det skal være… -Præcis.
-Helt afgjort. Det er faktisk værre. -…så er det værre."
Så pludselig går det op for en:
"Jamen den største gave, jeg kan give mit barn,
er lov til at være den, barnet er født til at være."
-Det var det, der skete for jer. -Afgjort.
Jep. Drag hjalp mig med at finde min stemme.
Drag hjalp mig med at få selvtillid, også når jeg ikke er i drag.
Og jeg tror ikke, jeg havde klaret det uden Symone.
Uden mig selv. Nu tør jeg godt sige det.
Uden mig selv. Så… Det reddede faktisk mit liv.
Okay, divaer. Lad ballet begynde.
-Er det nu? -Starter det?
Hun kommer på arbejde i aften.
Arkansas' stolthed, Symone.
Sikken fantastisk tur.
Især på den tid af året. Der er så smukt.
Jeg blev helt nostalgisk. Jeg var så glad for at være der igen.
-Det er noget særligt for vores familie. -Det er det.
Tak, fordi du kørte mig rundt, skat.
Tak for tilliden.
Men jeg havde nu ikke ladet dig køre mig rundt.
-Det var dejligt. -Ja.
Og det var så bevægende at høre de fantastiske kvinders historier.
Alle dem, vi talte med, efterlod et rum.
Måske et fysisk rum, måske et psykisk rum.
Et spring ud af det, der var trygt og gammelkendt,
ind i det ukendte og faktisk ind i det farlige.
Folk, der alle var sprunget ud i det.
-Og ikke kun for sig selv. -Præcis.
De gjorde det også for deres børn
og for deres nærsamfund på en måde, jeg finder helt utroligt modig
og meget inspirerende.
Tekster af: Ulla S. Qvistgaard